Jókai Mór

A jövő század
regénye

Eredeti kiadvány: Jókai összes művei, CD-ROM

Bp. : Arcanum, 2001 / ISBN 963 9374 17 2

Készült a MEK Egyesület részére 2011-ben felajánlott
SZJA 1%-os támogatásból.

A felajánlásokat hálásan köszönjük!

A MEK Egyesület adószáma: 18100277-2-41

Bankszámlaszáma:
CIB Bank Zrt. 10700464-66140997-51100005

Előszó

Ez a mű nem tart igényt arra, hogy az úgynevezett “államregények” közé soroztassék, minő Morus Tamás hírhedett “Utópiá”-ja, mely nemes ábrándjaival az emberiség egyszerű mesterkéletlen tökélyét egy puszta szigeten kísérlé meg létrehozni; minő “Klimius Miklós föld alatti útja”, Holbergtől; minő Swift remekműve: “Gulliver utazásai”, melyek szatírai alakban rajzolják az ismert államok travestált viszonyait, vagy minő Campanella “Civitas Solis”-a, – vagy Cabet “Voyage en. Icarie”-ja, mely főleg párteszmék szolgálatára készült, – vagy Terrasson “Sethos”-a, mely állítólag egyiptomi hieroglifok hagyományaiból kompiláltatott, vagy Fénelon “Telamach”-ja, vagy az “Ophir” rejtélyes királyságának, “Scydromedia”, “Dimocala”, “Ajaója”, “Nova Atlantis”, “La Basiliade de Bilpai” országainak és szigeteinek tendenciózus, képzelmes és mesés leírásai, vagy az “Eldorádó” szatírája, mely a többi ideális államregényeket jő gúnyolni.

Más regénynek a feladata, egy mesét, melyet csak a képzelet alkotott, úgy adni elő, hogy az olvasó azt higgye, hogy az valóban megtörténhetett; ez a regény egy olyan koreseményt fog előadni, mely “még” nem történt meg, s küzdeni fog a nehéz feladattal, úgy rajzolni tényeket és alakokat, a jövő korszak kül- és belvilágát, hogy az olvasó azt mondja rá: ez még megtörténhetik!

Nem lesznek ebben utópiai államok és icariai emberek; nem lesz ennek színhelye egy még föl nem fedezett sziget; mindenütt az ismert földön fog a történet végig lefolyni, s fejlődését veszi oly helyzetekből, melyek mai nap léteznek, oly eszmékből, melyek a világ alakítására ma is befolynak.

Segélyül hívtam az ismeretet, a hitet és a képzelmet.

Tanultam ismerni a történelmileg értett külvilágot: az államok fejlődését, alakulását, feloszlásuknak és újjászületésüknek indokait, fázisait; tanultam csodálni és irigyelni a civilizációt terjesztő nemzetóriásokat, s e bámulat közben a szeretet, a féltés, az életvágy ösztönző gerjelmét éreztem saját kicsiny és hátramaradt nemzetem és hazám miatt.

Figyelemmel kísértem a nagy koreszméket, amik a világnak új alakot adni törekesznek s azoknak hosszú küzdelmeit az ellenálló létezőkkel. Láttam az eszmék nyomain támadt titáni harcokat egész fegyverben álló milliók között: az emberi jogért Amerikában, – a lelki szabadságért s nemzeti egységért Itáliában, – a nemzeti feltámadásért Lengyelországban, – egy hitbabonáért Kelet-Indiában, – az európai súlyegyenért a Krímben, – egy büszkeségért Franciaországban s egy absztrakt állameszméért Ausztria és Poroszország között és aztán egy társadalmi elvért Párizsban. Ezek tenger vért és milliárdokat elnyelő harcok voltak, s indító eszméik akár győzve, akár legyőzötten folyvást élnek.

S fel kellett találnom e nagy küzdelmek között az emberi érdekek apróbb csoportosulásainak külön küzdelmét is, mely sok apró érdek folytonosan forr, zsurlódik, izgalmát csak egy-egy nagy országos catastrophnál pihenteti el vagy erejét éppen annál érvényesíti: a fajgyűlölet, a nemzetiségi ellenszenv és önfenntartási törekvés; a politikai pártok kiegyenlíthetlen ellentétei, a nyílt parlamenti harcok, a hagyományok és az újítás, az alattomos ligák; szent és nem szent, és csak azért nem szent, mert szent szövetségek, politikai, szociális, vallási alapokon; jezsuitizmus, internacionálé, nihilizmus; köztük a mohamedán fatalizmus, mely mozdulatlanságával hat be az újabb világtörténetbe, s a nagy küzdelem közt ólálkodó egyes érdek, személyesítve a fejedelmi vágyak örököseiben: a királyálmoktól holdkóros családok, a kalandorok, kik koronát vadásznak s más vadászok, kik a koronás fők ellen csinálnak sportot.

Íme az örök harc elemei.

S ez örök harc követelése az általános fegyverkezés. Az egész férfinem a gyermekkortól a vénségig fegyverbe állítva, s a fegyvernemek minduntalan változtatva, tökéletesítve, egymást új fölényekkel megelőzve, a hadászat mesterséggé, tudománnyá emelve.

A folytonos fegyverkezési verseny iszonyú pénztömegeket köt le: gépekben, mik hasznot nem hajtanak, építkezésekben, mik nem jövedelmeznek és embertömegekben, amik nem dolgoznak. Az államok adósságai emiatt mesés nagyságra növekednek, s mentül nagyobbak ezek, annál súlyosabbak az adók, terhesebb a munkás, az iparos, a földbirtokos helyzete; míg a szédelgő vállalkozónak, a pénzhajhásznak annál több alkalom nyílik könnyen szerzett gazdagsághoz. Az örök harc foly a tőke és a munka között.

S mentül könnyebben halmozódik a pénz a társadalom magaslatain, annál könnyebben omlik szét onnan a társadalom lapályaiba. A királyoknak, főpapoknak, minisztereknek, bankároknak, főuraknak, hadvezéreknek, népképviselőknek parasytjaik is vannak, nagyon sokan vannak: eladó emberek, patentált csalók, köztolvajok, zsoldosok, hízelkedők, naplopók, bérenc írók, kerítők, alkuszok, szálllítók, sinecuristák, sáfárok, engedményesek, kortesek és szomjas, éhes néptömegek. Az aranyfolyamot elnyeli a homok, s lesz belőle mocsár. S ha az aranyfolyamban elmerül a férfijellem, hát a nő hová legyen előtte? A phaeákok népe zsoldjába vesz mindent, s zsoldba ád mindent. A könnyen gazdagult élvhajhász szolgálatába áll a szerelem, a művészet, a zene, a szobrászat, festészet, az irodalom. Foly az örök harc az erkölcsi életalap s a társadalmi rothadás között.

S amint lazul a családi élet, úgy szaporodik az ó-világ népessége, s mentül több az ember, annál kevesebb a kenyér. Lassankint kivágnak minden erdőt, felszántják a helyét, kiásnak minden völgyteknőt, kihordják belőle a kőszenet; a természet emlői pedig nem kifogyhatlanok, mint az ősmesék hírlelék; a kizsarolt földön egymást érik a rossz termést adó évek, az égalj maga is mostohára változik az erőszakos erdőpusztítás miatt, s a kőszén ára száz év alatt megnégyszereződik. Az ó-világ embere éhezik és fázik. Itt a harc az ember és a föld között.

Ez pedig az elsőnek a vereségével végződik. A túlnépesült ó-világ kiömleszti szélein a tajtékot. S mindaz, amit magából kivet, siet az új-világba. Ott még van tér elég. A jezsuita s a philosoph, a trónvesztettek pereputtya s a száműzött lázadók; a feltörekvő iparos, és a szédelgő csaló, a szabadelvűség mártírjai és a sarlatánok, a találmányok lángelméi és a hóbortok futóbolondjai, a német és orosz kozmopoliták s az apró népfajok elégületlenei ott találnak korlátlan szabad tért okos és bolond eszmék, üdvös és kárhozatos vállalatok megindítására. S ez elemek túlszaporodása megváltoztatja Amerika mostani jellemét. A sok hazasíró eszme befolyást követel Európa ügyeibe. S ez Észak-Amerikának könnyű lesz. A közlekedés tökéletesülte közel viszi hozzá az ó-világot. Nagy hadsereget nem kell tartania, mert a fél világrészben, melyet elfoglal, sehol sincs szomszédja, ha Kanadát és Mexikót is bekeblezte; pénzforrásai kifogyhatlanok, földje gazdag, bevételei kiadásait hússzorosan túlhágják, s nincs kötelezve senki iránt, az ó-világban se érdek, se barátság, se szövetség, se adósság, se elvrokonság, se hitközösség, se nemzeti rajongás, se múlt, se jövendő által. Fel is használja azt a helyzetét, s befolyásának egész világterhével ráfekszik Európára. Íme az örök harc az ó- és új-világ között.

És most gondoljuk hozzá, hogy még száz év múlva is lesznek emberek – sokan lesznek –, kik hazájukat szeretik, kik az emberiség nagy bajait orvosolni törekesznek, kik a nép erkölcsöt nemesítik, kik a felvilágosodást terjesztik, kik a semmiből teremteni, az embererőt istenerővé emelni igyekeznek; a “közügy” gárdája még mindig “légió!”, de ezekkel szemben fog állani az a másik óriás, akinek neve a Nihil, a Semmi, aki nem hisz semmit, se Istent, se hazát, se nemzetet, se túlvilágot, se államot, se emberi törvényt, se családot, se becsületet, se költészetet; aki megtagadja a múltat, nem bánja a jövendőt, akinek nincs más célja, mint a mai nap, más ura, mint az én, más törvénye, mint azt tenni, ami neki jólesik.

Íme, itt az örök harc “Isten” és az “állat” között – mindkettő emberi alakban.

Nem így kell-e ennek következni száz év alatt?

Ez nem fantázia, ez nem prófécia, ez tudat! ez ismeret!

S nem önkényt jön-e e tudat nyomában az a hit, hogy ez nem folyhat örökké így?

Ezen a hiten alapul az a mű, amit írok. Regényem két részre van osztva, az egyiknek címe az “örök harc”, míg az lehetlenné válik; a másiknak címe az “örök béke”, midőn az kényszerűséggé lesz és megvalósul.

Igaz, hogy egy hipotézisre van építve az egész. Egy találmányra, mely világot át fogja alakítani.

Tudom, hogy ezért azt fogják rám mondani, hogy “bolond” vagyok. Hanem hát igen jó társaságban leszek az, Fultonra 1805-ben kimondta a párizsi tudományos akadémia, hogy “bolond”, mert azt állította, hogy gőzzel lehet hajókat hajtani. Greyre a vasutak eszméjeért 1815-ben az Edinburgh Review kimondta, hogy “bolond”. S Stephensont a gőzmozdonyáért az angol parlament előkelő tagjai az őrültek házába akarták csukatni 1825-ben.

Én tehát hiszek annak a találmánynak létrejövetelében, amiért Daedalustól elkezdve Coxwellig és Lamountainig annyian keresték az ég rejtélyeinek megoldását, s jártak az égben, nem találva, amit kerestek. Egyszer majd megtalálja valaki.

És az fogja a határát kiszabni az örök harcnak.

Az lefegyverzésre kényszerítendi az egymás kiirtására készen álló milliókat, ágyút, puskát, visszaküld a kohóba, azokból dolgozó gépeket öntet; a lőport elemi csapások elfordítására használja, a katonát lovával együtt hazaküldi szántani.

Az a trónkövetelőkből csinál békés polgárokat.

Az megszünteti az őrült fajgyűlöletet, s megismerteti a testvért az ellenségben. Az végét veti a diplomáciai fondorlatoknak.

Az feloldja a rabszolgákat, s édessé teszi az önkénytes szolgálatot.

Az a dicsvágynak új tért nyit; az a felvilágosodást elterjeszti minden világrészbe, a vakhitet minden álapostolaival együtt legyőzi.

Az megszünteti az államadót, a vámokat, a monopóliumokat, és mégis gazdaggá, hatalmassá teszi a kormányokat.

Az helyes arányokat hoz be a kereskedelembe, pénzforgalomba, ész és tehetség szerint osztja fel a jövedelmet, kijelöli a helyét a tudósnak, a költőnek, a művésznek és a napszámosnak, s elégültté teszi mindegyiket sorsával. Az megszünteti a szédelgést és a korrupciót.

Az szilárd alapra helyezi a társadalmi erkölcsöket, s a családi életnek, a szerelemnek, az ideálnak oltárait újra fölszenteli.

Az megszünteti a halálbüntetést és a börtönt; s a civilizált társadalom ellenségei számára talál olyan büntetést, mely az egész emberiségre nézve áldás legyen, s amazokat megjavítsa. Az helyreállítja az egyensúlyt az ó- és új-világ között.

A győzelemre segíti az emberbarátokat, s megadásra kényszeríti az emberiség ellenségeit, kik álarcot viselnek, vagy nem viselnek.

Az visszahozza a szibériai száműzötteket újraéledt hazájukba.

Az befolyást gyakorol az időjárásra, és behatol a természet titkaiba.

Az enyhít uralkodó járványokat, és az emberi életműszereket ősépségükhöz juttatja vissza.

Az kiszárasztja a Ganges és La Plata posványait, a kolera és sárgaláz két irtóztató fészkét, s megszabadít három világrészt pusztító dögvészeitől.

Az új anyaggal gazdagítja a technikát, melynek mindenki hasznát veszi, s mely becsesebb lesz az aranynál, és olcsóbb a vasnál.

Az kiveszi a tengervízből a milliárd mázsányi ezüstöt, s forgalomba bocsátja.

Az egyik földrész bőségét kicseréli a másikéval.

Az kiirtja a pusztító fenevadakat őserdeik, pusztáik közepén.

Az civilizációt visz a vad népek közé, s világosságot gyújt a más színűek előtt, és minden népfajnak alkalmat ad emelkedni fokozatosan; az minden embert emberré alakít.

Az a nagy pusztákat benépesíti. Folyamokat vezet a Szaharán keresztül, s megtelepíti Afrika, Ausztrália belsejét, s az emberiség hajdani bölcsőjéből, mely most sivatag, újra paradicsomot alkot.

Az elveszi a tenger félelmességét, lehetleníti a hajótörést, az útra küldött vagyon kárbavesztét.

Az megszünteti a fogadott nőtlenséget, s visszaadja a papokat a családi életnek.

Az a nőnek becsült állást ad a társadalomban, az a gyermeket az állam kincsének tekinti, s akként gondoskodik róla.

Az csak egy pártnak ad létet, melynek jelszava: munkás hazaszeretet.

Az csak egy vallás számára épít templomot, melynek dogmája: józan emberszeretet.

Az meghosszabbítja az embernek a napot, s megrövidíti benne a munkát.

Az a becsületszót olyan erőssé teszi, mint a törvény, s a lelkiismeretet teszi első folyamodású bíróvá.

Az megkönnyíti az utazást, s megismerteti az egész földet az emberrel.

És segít feltalálni azt a földzugolyt is, amelyben a magyar nép ősei laknak, elzárva a külvilágtól, s teremt belőlük számunkra új rokon nemzetet.

Ezek művem alkotó eszméi.

Ha tudományom és képzelmem oly erős volna, mint a hitem!

Mert hitem erős abban, hogy az emberiséget egy-egy nagy eszme viszi koronkint előbbre, s visszaesést nem enged.

A klasszikus kor a költészet által emelte fel az embert. A héber az erkölcsi törvénnyel ismerteté meg. A jézusi tan a szeretet vallásával váltotta meg. Még hátra van ránézve a legnagyobb tökély fokára emelő megdicsőítés – ez az ismeret.

Az ismeretek diadala lesz az, amidőn az a halandó, aki azt mondja magáról: “Én vagyok az Isten!”, leveszi koronáját azon halandó előtt, aki azt mondja: “Én vagyok az ember!”

És akkor úgy lehet – nincs a csillagrendszerben lehetetlenség –, hogy a világalkotó a tökéletesült emberiség számára még a földnek azt a hibáját is helyrehozza, mely legfőbb oka égalji s időjárási rendetlenségeinknek, a földtengely elhajlását pályájától.

Ezen fog végződni regényem.

Jókai Mór

ELSŐ RÉSZ

AZ ÖRÖK HARC

Egy király, aki megszolgálja a kenyerét

Százegy ágyúlövés a gellérthegyi fellegvárból jelenté Habsburgi Árpád legmagasabb névnapjának megvirradtát.

Habsburgi Árpád Magyarországnak ez idő szerint dicsőségesen uralkodó királya, nemkülönben a Magyarországgal szövetséges országoknak császárja, királya, nagyfejedelme, őrgrófja és a többi.

Huszonhét év előtt – tehát 1925-ben – a római szent Kúria által “honalapító” Árpád a szentek közé emelteték.

Oka volt a kanonizációnak azon körülmény, miszerint a legmagasabb királyi anya újszülött fiát egyenesen e névre óhajtá kereszteltetni, leghívebb népe iránti rokonszenvének tanújeléül.

De mindenekfölött erős védok volt Árpád kanonizáltatására az a nevezetes történelmi adat, mely az első magyar fejedelem fehéregyházai sírjának fölfedeztetése alkalmával jött napfényre. Hogy a cölöpépítésű kriptában csakugyan a fejedelem volt eltemetve, harci paripájával együtt, azt csalhatatlanul tanúsítá az óriási csontváz mellett talált kard: mely görbe kard volt, arany rúnákkal végig beedzve, mikből a tudós nyelvészek a valódi ősmagyar írásjegyeket állapították meg, s a betűkből az eltemetett vezér nevét hozták elő. A kard kasza alakja bizonyítá ázsiai eredetét. De legnevezetesebb volt a cölöpkriptában talált aranylánc, mely éppen a sisakos koponyát köríté, s melyhez egy hármas arany kereszt volt foglalva (a minőt manapság is használnak Dél-Oroszországban a raszkolnik szektáriusok). Ezzel be lett bizonyítva, hogy Árpád fejedelem már a honfoglaláskor, ha konfirmálva nem volt is, de formaszerint keresztyénnek állítható: ami annak az okát is kideríti, hogy miért viselt a nyelvrokon kazár fejedelem Mén Marót ellen oly hosszan tartó hadjáratot, aki ugyanis soknejű volt, tehát Mahomed-hitű.

Ekként az archaeologok segélyével ki lehetett eszközölni, hogy Árpád ősfejedelem a pogányok “napmezejéről” a szenteklakta paradicsom számára ezer év múltán diadalmasan átköltöztessék: a mi országos ünnepélyek mellett ment végbe s alapul szolgált a rákövetkező szentté felavatásnak.

Kánoni indoka volt e kanonizációnak az, hogy Árpád, ki egy egész népet kihozott a pogányságnak világrészéből, Ázsiából, s azt a keresztyénség keblébe átvezérelte, méltán sorozható a “hittérítők” legnagyobbjai közé, s miután ellene az “advocatus diaboli” sem tudá bebizonyítani, hogy vagy napimádó vagy tűzimádó vagy izlamita vagy buddhista avagy fétistisztelő lett volna: ellenben históriailag bebizonyítható, hogy egynejű, jámbor életű férfi volt, sőt a lerombolt római bálványok, melyeket az archeológiai társulat istentelen kegyelettel ismét múzeumba gyűjtet, tanúskodnak afelől, hogy Árpád a bálványimádókat buzgalommal üldözte, s miután a szentté emelendők négy fő virtusa: bölcsesség, igazság, vitézség és mérséklettség, kimutatható volt benne, de főleg oly szent ember tanútétele folytán, mint Julian dominikánus barát, ki Árpád őseit a Volga mentén felkeresvén a XIV. században, azoknál semmi nyomát a schismának fel nem találta, ennélfogva XI. Pius pápa egy saját maga és minden bíbornokai által aláírott bullában kihirdeté, hogy “honalapító” Árpád a szentek közé emeltetik, s nevének a keresztyén gregoriánus naptárban július 15-én hely adatik, s ezáltal Árpád ősapánk a “septem honores” kultuszában részesült: 1) neve a catalogus sanctorumba tétetett, 2) litániába fölvétetett, 3) tiszteletére templom építtetett, 4) nevének ünnep szenteltetett, 5) búcsújárás napjává tétetett, 6) képe körfénnyel elláttatott és csontjai ereklyéknek nyilváníttattak.

Méltó oka volt a kanonizációnak pedig az, hogy a szomorú korszakban oly balcsillagzatok jártak Európa fölött, melyeknek befolyása alatt a még mindig rómainak nevezett, de Rómát elhagyni kényszerült egyházi fejedelmi kúria koronás fejével együtt legbiztosabb menedékét találta a “négyfolyamú” országban, mely azáltal, hogy a pápa Pozsony városát választá lakhelyéül, elérte azon dicsőséget, mellyel Hunyadi Mátyás király biztatá egykoron, hogy címerének kettős keresztjét meghármasodva láthatá.

Tehát 1952. július 15-én százegy ágyúlövés hirdeté Szent Árpád napjának megvirradtát.

Őfelségét már nem álmából ébreszték föl az ablakreszkettető üdvdördületek. Árpád király nem szokott reggeli öt óráig aludni. Hiszen csak az az idő az övé, amikor az egész világ alszik: a hajnali órák; őfelsége már ekkorra mindennapi hideg vízben fördésével elkészült, azontúl egyórai gyalogsétát végzett a várkertben egyedül, kíséret nélkül, s az első ágyúlövésnél már ismét hálószobája nyitott ablakában áll, melyről Pestre s a rákosi rónára látni.

Fejedelmi látvány!

A nap éppen akkor bontakozik ki egy felhőcsoport közül, s éles fényküllőket lövell szét az aranyhomályos égen, s az aranyos alapra látszik rajta rajzolva a nagyszerű város kékes, árnyékos kőtömegeivel. Az óriás Duna partjain nagy messzeségben vonul le a pompás paloták sorozata; a hajdani füstokádó gyárak az újpesti telepig vonultak hátra; a soroksári külvárosig hat álló híd igázza le a folyamóriást, s a Rákoson, Cinkotán túl terjedő ligetek, erdők közül elszórt mulatólakok csúcsai villognak elő.

A feljövő nappal szemközt nézve az egész város egy tömeggé olvadva látszik, melyből csak a templomok, városházak s a Bazilika érckékes dómja magaslanak elő, az egész kép a városunkat jellemző, nem annyira egészséges, mint festői ködben látszik elmerülve.

(Még aztán valami másba is el van merülve a város minden palotáival és városháztornyaival együtt: az adósságaiba. – De ez már nem pittoreszk látvány.)

Csupán egy óriási jel emelkedik ki magasan a ködökből, valamennyi toronynál magasabban: az új “münster” tornya. A hajdani színháztértől a Bécsi utcáig terjedő házcsoport helyén egy új székesegyház emelteték, gót stílben; huszonkét év alatt készült el; s létrejöttéhez ez idő alatt az összes magyarországi klérus összes jövedelmének egy tizedrészével járult. Ez a münster is “Szent Árpád” nevet visel, s a király keresztelésének napján tétetett le alapköve.

Ez az egy emelkedik ki az összes város mindennemű ködeiből.

A messze elterülő városon túl szabályos félkört alakítva látható kilenc váracs, csillagsánc tömör védműve: Budapest ez idő szerint elsőrendű táborhely; a budai oldalon hat váracs védi, összesen tizenöt, miket körvasút foglal össze.

S amint a százegyedik ágyúlövés elhangzik, a tizenöt váracsnak 11 és 1/2 hüvelyk átmérőjű ércszörnyetegei még hat-hat lövést bömbölnek a városra, s e légreszkettető hangverseny után egyszerre kétszáznegyven léggömb emelkedik ki a tizenöt csillagsánc falai közül, mik ezer mérte (mètre) hosszaságú köteleken tartva s egymáshoz fűzve, az új stratégia vívmányát mutatják fel; amikből az ostromló sereg fejére trinitrin, durranilin, dinamit, nitromannit és pyroxilin lövegeket lehet hajigálni, anélkül, hogy az röppentyűivel a mennyei tűzaknákat elérhetné; legfőbb rendeltetésük levén pedig az ostromló léggömbök hasonértékű ellensúlyozása.

S mind a kétszáznegyven hadi léggömb körös-körül fel van lobogózva őfelsége minden országainak színeit képviselő zászlókkal, míg a városházak s az óriási münster tornyaiból egy-egy hosszú, földig lengő szőnyeg, félig veres-fehér-zöld, félig fekete-sárga lebben a reggeli szélben alá. Átveszik végre a lövöldözési hangversenyt a Dunán horgonyzó gőzösök, monitorok és hadihajók, s arra, mint egy repülni induló erdő, zászlókat ölt minden árboc, a dokkok, kikötők árbocfái; s egy villanyütésre legöngyölődik a Gellérthegy ormától a városház tornyáig kifeszített sodronyról a Duna fölött huszonhárom zászló, őfelsége valamennyi országainak címereivel.

A nap egészen kilép a fellegek közül, s akkor bearanyozza az egész látványt. A természet és az ember pompája együtt! A székesegyházak harangjai megkondulnak, mély zúgásaikkal felbátorítva a kisebb kaliberű harangokat is a közbeszólásra, s az egész városban egy folytonos dobpörgés uralkodik a reggeli zsivajon, melynek zajában egy végeszakadatlan érckígyó kezd alátekergőzni a budai vároromról végig a középlánchídon, az aldunasoron, tovább ki az erzsébetfalvi rakparton; a feje az érckígyónak a roppant vasúti raktárak mögött tűnik már el, s teste még tovább vonaglik, ragyogó acéltüskéivel, a még mindig húzódik alá a várkapuból. Ötven válogatott lövészezred és megannyi honvéd zászlóalj, ez az érckígyó.

Azonban őfelségének nem sok ideje van e látványon elmerengeni, mert íme jő már az a nevezetes férfiú, aki minden királyoknak parancsol: a főkomornyik. Számára mindenkor nyitva minden ajtó.

Jön jelenteni őfelségének, hogy itt az idő az öltözködésre.

Őfelsége katonás rendhez van szokva, s belátja, hogy ennek meg kell történni.

Legelőször is rendelkezésre bocsátja magát a fő udvari borbélynak, ki állát simára megborotválja; azután jön a fő udvari fodrász, ki őfelsége gesztenyeszínbe játszó szőke hajzatát rendbe szedi, és bajuszának magyaros jellemét fenntartja. Következik a fő udvari szabó, ki őfelsége számára elhozta a bíborszínű új fejedelmi egyenruhát, melyet őfelsége a mai ünnepélyen viselendő lesz.

Őfelsége úgy találja a felpróbálás után, hogy az öltöny kissé nagyon bő.

A fő udvari komornyik megjegyzi erre, mély alázattal párosítva a hivatalos csalhatlanság biztos tudatát, miszerint nem lesz az olyan bő, mihelyt alájön az ing.

Őfelsége kérdőleg tekint rá, hogy miféle ing.

A fő udvari komornyik előveszi a hóna alatt tartott skatulyát, s abból kihúz egy rejtélyes öltönydarabot, aminek láttára őfelsége nagyot sóhajt, s lecsüggeszti a fejét.

– Hát megint?

Az az ing egy páncéling.

Húsz rét tafota erősen összevissza varrva selyemmel képezi ezt a páncélt. Feltalálója, ki ezt felajánlá, saját testén állta ki a próbát, puskagolyóval húsz lépésről, revolverrel közvetlen közelből engedve magára lövöldöztetni, a páncélt nem bírta a golyó átszakítani. E páncél neve “gambisson”.

– De hát minek ez? – szólt őfelsége szomorúan.

A fő udvari komornyik oly mélyen húzta a fejét vállai közé, ahogy csak ezt emberi csontalkat engedi; de kérlelhetlen maradt.

– Felség, azt fel kell venni. Az olasz király őfelségére kétszer lőttek rá, a francia köztársaság elnökére háromszor, az angol király őfelségére négyszer, a spanyol királyra csak egyszer, de nyolc fegyverből, a szerb királyt el is találták, az orosz cárt nem is említve, s mai világban a lőeszközök már oly fokra tökélyesültek, hogy meg lehet valakit lőni egy tollszárral, egy plajbásszal, egy szivarszipkával, sőt a kabátujjba elrejtett tölténnyel, mint ahogy a Mahmud szultán őfelsége ellen utóbbi időkben merényeltetett. Fölséged élete az országáé. Ezt az inget viselni kell. ünnepély lesz, ahol kétszázezer ember gyűl össze; sok idegen lesz ott; ötvenezer katona tesz üdvözlést. Tízféle ország követsége jön közel felséged testéhez, negyvenféle üdvözlő küldöttség. Ilyenkor szükséges ez az ing. A családtanács és a minisztertanács így határozta.

II. Árpád király belátta, hogy szót kell fogadnia. Megadta magát sorsának: felölté a hússzoros tafotát királyi öltözete alá. S odakünn 29° volt a meleg, Réaumur szerint.

Habsburgi Árpád arcvonásai legelső ősére emlékeztetnek; az lehetett ilyen, mikor még egyszerű helvéciai gróf volt; mikor a vadászaton a haldoklóhoz siető lelkész előtt leszállt a lováról, s átadta azt neki, hogy átmehessen rajta a megáradt hegyi patakon; mikor még Habsburg grófjára nézve nagy dicsőség volt az, hogy Zürich város megválasztotta kapitányának, s mikor még Habsburg grófja apró rablólovagok ellen védelmezte a szorongatott városi polgárokat, s tizenketted magával nyargalt fel Utliberg várába a nemesi zsiványokat leküzdeni, s úgy foglalgatott el apró székhelyeket, trónocskákat egymás után, hogy a bázeli püspök ijedten kiálta fel: “No uram Isten, ugyan erősen ülj a székedben; mert még abba is beleül!”

Hosszúkás arca, boltozatos homloka, széles alsó ajkai a családi jelleget tüntetik fel rajta, melynek valami rokonszenves hatást kölcsönöz a méla kifejezésű acélkék szem, mely inkább egy ábrándozó philosophot árul el, mint egy uralkodót; hanem egy vékony redő a két szemöld között, mely a magas homlokot kétfelé osztja, akaraterőt gyaníttat. Arcszíne halavány, ami annál feltűnőbb, mert minden belső indulatra élénken el szokott pirulni. Ha keserv, ha gyászhír, ha csalódás éri, ha harag hevíti, ha nehéz ítéletet kell kimondani: olyankor megjelenik arcán ez a tűzpír, olyankor lesüti szemeit, összeszorítja ajkait. A király uralkodik önmagán. S csak akkor szól vagy tesz, midőn arcáról ez a pír eltűnt.

Engedte feladatni ruháit.

A selyempáncél ügyes viselet; enged mozogni, s a termetet még emeli.

Mikor készen volt az öltözéssel, melynél semmi udvaronc nem volt jelen, parancsolá, hogy bocsássák be az udvari gyóntatót.

A királynak bűnei is vannak. Más embernél tán nem is bűnök azok; de a királynál igen. Más ember, ha szerelmes, hát szeret; ha bosszús, hát bosszút áll; de a királynál bűn az mind, mely feloldozásra vár. S II. Árpád király vallásos érzelmekben növelteték, mindkét őséhez méltón: Habsburgi Rudolfhoz szintúgy, ki megkoronáztatásakor az ellenségei által eldugott jogar helyett a feszületet vevé kezébe; – valamint I. Árpádhoz, ki hasonló ünnepélyesség alkalmával az ő és apostol társai vérét egyesítő kehelyből ivott, ami oly eleven hasonlatossággal bír a mi urunk megváltónk által alapított szertartáshoz.

E kegyes foglalatosság után következik a főudvarmester és a fő-ceremóniamester, kik a képtárban várakoztak őfelségére.

A főudvarmester átnyújtá őfelségének egy bársonyvánkoson azon rendjeleket, miket e napon kell viselnie, a bárányt az aranygyapjúval, s vaskoronát a kétfejű sassal, a porosz négy fekete sast és egy veres sast, az orosz kétfejű fekete sast a benne foglalt egyfejű fehér sassal, a svéd négy serafim főt, a badeni szárnyas oroszlánt, a guelph fehér paripát, az angol sárkányt, a török félholdat s a dán fehér elefántot, – őfelsége mosolyogva jegyzé meg: “Hisz az egész zodiákus rajtam van már”.

Mire az udvarmester, ki elmés aperçuiről hírhedett, találóan jegyzé meg: “Akkor felséged e zodiákus közepett maga a nap”.

(Ahogy ez adoma még aznap az esti lapokban olvasható volt.)

Ezután a fő-ceremóniamester terjeszté elé leghódolatteljesebben a mai nap végbemenendő programját, óranegyedi pontos kiszámítással; melyet őfelsége egyszer átolvasott, s erős emlékezőtehetségéről tett tanúságot, midőn azt mondá, hogy most már tudja az egészet.

Hét órakor kivonulás a királyi várból, keresztül a pesti első sugárúton a Rákoson összpontosított csapatok szemléjére, ugyanott fél kilenckor tábori mise, kilenctől tízig a csapatok elléptetése tábori zenével, fél tizenkettőre visszatérés a királyi várba, tizenkettőig villásreggeli en famille, fél egykor a diplomáciai testület üdvözleteinek elfogadása, mely ezúttal – alább előadandó okoknál fogva – a szokottnál hosszasabban fog tartani; azután az országos testületek, alsó-, felsőházi és cislajthán reichsrati küldöttségek tisztelgése, a magas klérus, Budapest, Bécs, Prága, Lemberg, Zágráb és Trieszt városainak személyesített hódolata, mely eltart három óráig; három órakor kikocsikázás a kelenföldi népkertben tartandó népünnepélyre, ott a nép örömteljes hódolatnyilvánításainak legkegyelmesebb elfogadása; onnan a dokkokon keresztül hadi monitorokkal visszatérés, vízi színütközet útközben; onnan a Galveston-féle ballon captiffal a légen keresztül a vár erkélyére visszatérés: – öt órakor diplomáciai ebéd és cercle, negyven különböző rendű és rangú embernek hétféle európai, két ázsiai élő, azonkívül latin és ógörög holt nyelven való megszólítása; hét órakor a pesti drámai színházba, onnan az operaházba, onnan a népszínházba, onnan a német színházba, s végre a budai várszínházba teendő legmagasabb látogatás. Tíz órakor a legmagasabb családtagok elfogadása és szupé, tizenegy órakor a kivilágított városok megtekintése nyitott hintóban; tizenkét órakor rengetegtakarodó (monstre zapfenstreich) mind az ötven ezred zenekarai által végrehajtva – s ezzel a nap befejeztetik.

A nap programja a legnagyobb pontossággal lőn megtartva; nagyszerű volt a látvány, mely őfelsége elé tárult, midőn az Árpád sugárúton végiglovagolt fényes kíséretével, kétfelől csupa palotasor, kettős terebély fasorokkal szegélyezve, ékszerészboltok, miknek kirakatai három emeletig fölmennek, roppant vendéglők, urasági hotelek aranyozott erkélyekkel, a börzeépület korinthi oszlopcsarnokával; a Panteon reneszánsz ízlésű kupolájával; az Országház, melynek felső homlokzatát valamennyi magyar király, alsó esztrádját valamennyi magyar királyné szobra ékesíti. Előtte a roppant téren Árpád kolosszális ércszobra nagyszerű domborművekkel gazdag talapzaton, a népszínház, a hyppodrom, a minisztériumok palotái, a világtárlat roppant épülete, a téreken művészi faragványokkal díszes szökőkutak, s e félmérföldnyi hosszúságú utcán végigsüt a felkelő nap. Csak fény van e képen, semmi árnyék.

De egy árnyék mégis van. felsége tafota páncélja, mely elrontja az egész élvezetet.

Nagyszerű volt a rákosi Mars-mezőn a tábori mise is, s a csengő zenével végigvonuló ötven ezred sorgyalog, ötven zászlóalj honvéd és negyven eszkadron lovas, melynek végigvonulása másfél órát vett igénybe, s minden a legnagyobb precízióval hajtatott végre. A sorlövések egyszerre dördültek el, és senki agyon nem lövetett: a főparancsnok táborszernagy által őfelségének átadott raportban nem volt több beteg följegyezve 20 tisztnél és kilencven közvitéznél, kik a roppant nyári hőségben a feszes egyenruhában kidűltek a sorból.

És őfelsége fölött őrködött a gondviselés, hogy páncélinge, nyusztprémes mentéje és nyusztkalpagja dacára, semmi változása nem történt.

A katona legalább mehetett azután a maga finoman elkészített gulyáshús conservéját elkölteni, de őfelségére nézve még hátravolt az üdvözlő küldöttségek elfogadása a királyi várban.

S ez nem olyan könnyű feladat, mint hajdanában, midőn az uralkodók névnapi üdvözleténél a felköszöntést az összes diplomáciai testület nevében elmondá a pápai nuncius; azzal készen voltak. Azóta a világ felbomlott. A pápa elhagyta Rómát, később Avignont is; s egy ideig Máltában időzve, végre Pozsonyba menekült, s erős ellentétben volt a világi kormányokkal. Azonkívül Magyarországra menekültek az európai államoknak változás következtében eltávozott fejedelmei, volt itt nápolyi és spanyol Bourbon-, Welf-, Bonaparte- és Orléans-, Romanov-, Chambord-, Coburg- és Karagyorgyevics-dinasztia: s azoknak a monarchia mind menedékjoggal és protekcióval tartozott, úgyhogy egy időben kétféle teljes diplomatiai corps működött az udvarnál, egyik a legitim, de elűzött praetendenseké, másik az illegitim, de tettleges hatalomé. S aztán egyiktől sem lehetett rossz néven venni, ha a boldog névnap kívánásához mindegyik hozzácsatolta a maga partikuláris óhajtásait, amik egymással tökéletes ellentétben álltak, s miután ezekre őfelségének nemcsak olyan okos választ kellett adni, amivel egyiket se sértse meg, hanem még mindenkinek a saját nyelvén kellett válaszolnia, azon időben a francia nyelv diplomáciai általánossága a nemzetiségi elv érvényre jutása által meg levén szüntetve: tehát spanyolul, angolul, franciául, németül, románul, olaszul, szerbül, görögül és törökül (az orosz nincs közötte, hogy miért nincs, azt majd megtudjuk később): ebből látható, hogy a magyar királynak 1952-ben annyi nyelvészeti ismerettel kell bírnia, mint az összes tudós akadémiának en masse.

A trónterem 38 foknyi meleget mutatott, mikor mindennek vége lett.

És a selyemgambisson azt beszéli ezalatt őfelségének, hogy a tisztelgő diplomaták közt van kettő, akinek az ura egyenesen az ő trónjára áhítoz; van négy, aki országainak egy-egy darabját reméli tőle elvehetni; van kettő, aki meg akarja őt házasítani kiállhatatlan királykisasszonyokkal; mind valamennyi szeretné őt mind. a többivel összeveszíteni; a selyempáncél azt beszéli, hogy a magas klérus kenetteljes orátora egy mellékág idősebbjét pártolja mint praesumtív trónörököst, jó ultramontán érzelmei miatt; hogy az alsóház alázatos szónoka republikánus érzelmű és szabadkőműves; hogy a felsőház rendjelrakott szónoka neheztel a királyra azért, hogy hétköznap polgári ruhában jár, s tudósokat is hí meg az asztalához, sőt a felsőházban is helyet adott a könyvmolyoknak; hogy Bécs neheztel rá Pestért, Pest Bécsért, Prága mind a kettőért, s Zágráb azért, hogy miért nem ő mind a három. A selyempáncél azt beszéli a királynak, hogy mindezek az üdvözlő, hajlongó, édesen és savanyúan mosolygó alakok futnának egymástól, ha egy aranyabroncs nem tartaná őket össze, s azt az aranyabroncsot az ő homloka viseli… A selyempáncél igazolja lételét.

Következik a kelenföldi népünnep. Itt van most a főváros legszebb népkertje, mely negyvenezer embernek ád helyet. A nép mulat! Van cirkusz, caroussel, cigányzene, kintorna, tánc, bűvész, bohóc, kötéltáncos, állatmutogató, tombola, szamárverseny; a vendéglők, csárdák telve. És amerre csak őfelsége elhalad, mindenütt tódul eléje a nép, s harsogó éljennel fogadják, kísérik. Cigányzene, kintorna félbehagyja a megkezdett csárdást, polkát, s rázendíti a néphimnuszt.

A selyempáncél pedig azt beszéli, hogy az a lelkesült néptömeg egy perc előtt minden trafikánál a dohány miatt, minden sörháznál a söradó miatt skallirozott a király ellen, mintha az pipázná el valamennyinek a dohányát s az inná meg valamennyinek a sörét, borát.

A népünnepélyről a dunai színütközetre került a sor, melyben őfelsége egy újabb szerkezetű víz alatt járó monitoron vett részt. Az egész színütközet alatt azt beszélte neki a selyempáncél, hogy az orosz nagyherceget, Pált éppen ily alkalommal vetteté a levegőbe egy veszett raszkolnik; s ennek a monitornak a legénysége - dalmata!

Végre a légen keresztül röpült fel őfelsége a királyi vár erkélyeig, egy óriási léggömb csónakjában, a léggömb tetején ülő aeronautának hűségére volt bízva az alatta lebegők élete: egy meggyújtott gyufa elég az egész léggömböt egyszerre fellobbantani, s az aeronauták mind internacionalisták.

De azért bármit beszélt is a páncél, őfelségének arca nyugodt maradt, s míg környezete urainak vörösre pirult ábrázatjairól csorgott a veríték, őfelségének az arca még csak fel sem hevült.

Következék a családi üdvözlet zárt ajtók mögött. Korábbra nem lehetett ezt a számot tenni; mert a család vezértagja, Mária Annunziata főhercegasszony későn kel, és a főhercegek mind főtisztek, kik brigádokat vezényelnek a nagy katonai szemlén.

A család nagyon számos tagból áll. Mindannyinak szíves üdvkívánatát Mária Annunziata főhercegasszony tolmácsolja. Őfelsége sorba öleli s csókolja rokonait.

Hanem az atlaszgambisson még itt is rajta van, s ez azt beszéli, hogy ahány családág, annyiféle érzelem. Egyik ág a hagyományokat tartogatja, abszolutisztikus hajlamokat, jezsuita elveket, német hegemónia utáni vágyakat, a Sainte Alliance újra felélesztését; a másik ág Magyarországon települt meg, beleélte magát a nemzeti szokásokba, népszerűséget szerzett; vannak mellékágak, miket polgári vérvegyület tett különbözővé, azok tüntetőleg demokraták, s maga a vezértag neheztel rá, mert az általa becézett angol királyi hercegnővel tervezett házasságot visszautasította.

Következik az udvari ebéd. A menü királyi. Őfelsége mindabból nem ízlel egybet, mint a szokásos roastbeefet, s nem iszik hozzá egyebet egyszerű somlyainál. A selyempáncél eszébe juttatja, hogy a férfiágon utolsó Árpád-ági királyt úgy ölte meg az asztalnoka, hogy mérgezett hegyű késsel szelte föl előtte a halat; az asztalnok a király előtt kóstolá meg a halat, maga a kés nyele felől választván, a királynak pedig azt a részét nyújtva belőle, melyet a kés hegye ért.

Átellenben a királlyal ül az észak-amerikai államok követe, s a menü hátlapjára jegyezget valamit.

Őfelsége észreveszi azt, s az asztal utáni cercle kezdetén megszólítja a követet, mit jegyzett fel magának.

– Azt, Sire, hogy amit felséged az ebédnél elköltött, az megér három shillinget. (Egy forint ötven krajcárt.)

A selyempáncél kiegészíti az észrevételt. És ezért a három shillingért őfelségének 4800, mondd: négyezernyolcszáz emberből (pardoni úrból) álló udvari személyzetet kell jóltartania mindennap.

Következett a színházba menetel. A méltányosság úgy kívánja, hogy a király ne csak egy színházat látogasson meg, de mind az ötöt. A drámai színházban megnézte egy históriai nézőjáték első felvonását, az operaházban egy új dalmű második felvonasát, a népszínházban egy tündérparódia harmadik felvonását, a német színházban egy érzékeny családi dráma negyedik felvonását, s még a budai színházba elég jókor érkezett, hogy egy pályadíjnyertes vígjátékban megláthassa a boldog szerelmesek összekelését.

Összefüggést képezett mind az öt között a selyempáncél, mely folyvást arról beszélt, hogy két francia császárt éppen ilyen színházba kocsizás alkalmával akartak a levegőbe vettetni.

A gambisson csak késő éjfélre, a rengeteg takarodó után hagyhatja el őfelsége felkent testét; amikor aztán újjászületve érzi magát, hogy nem hall több néphimnuszt, se ötven zenekar, se egy szál kintorna által közrebocsátva.

Ez volt az első napja a hétnek.

Hanem ez még csak a mulatság napja volt.

Most következik még a hat munkanap!

Első munkanap a kaszarnyák megvizsgálása délelőtt, a vadászzászlóaljaknak az új praecisions fegyverekben próbatétele. Ez új fegyverek 1200 lépésre hordanak, felül távcsővel vannak ellátva: ezek a mitrailleusök személyzetének lepuskázására vannak szánva, miután az utóbbiak csak 800 lépésnyire hordanak biztosan, őfelsége maga is megkísérti a céllövést, természetesen mindig szeget talál. Ez eltart délig. Délben a miniszterek terjesztik elő az országgyűlés által elfogadott törvényeket őfelségének aláírás végett, megmagyarázva, miket változtatott az eredeti javaslatokon a két ház. Étkezés alatt az udvari felolvasó adja elő a napilapokból kiszemelt érdekesebb közleményeket. Délután egy új rendszerű tűzakna fölvettetése pyronommal a János-hegy alatt; visszaérkezéskor a külföldről jött üdvözlő táviratok elfogadása s azokra válaszadás, a főhadszertármester jelentéstétele az új huszárcsalmák tárgyában, este udvari hangverseny; annak végeztével vasútra kelés, hogy éjszaka utazván, reggelre Bécsben lehessen őfelsége a birodalmi tanács új ülésszakát megnyitni a trónbeszéddel. A trónbeszéd után mindjárt mind a két cislajthán ház személyenkinti bemutatása előzetes templomba menetellel, csapatszemle és még aznap éjjel visszautazás Pestre.

Kihallgatási nap!

Kétszáz folyamodó, aki magát mind gyermeknek nézi, a királyt pedig apjának, aki az ő sorsát tartozik elintézni. Szűkölködő özvegyek alamizsnát, hivatalnokok előléptetést, pervesztett adósok ítéletük megsemmisítését kérik. A király neve napján született fiúgyermekek szülői keresztapának hívják őfelségét. Dalárdák és sakk-klubok pártolásért esedeznek. Írók és különösen írónők munkáik dedikációjával fejezik ki hódolatukat. Festők, fényképészek igénylik, hogy a király üljön előttük egy órácskát, elkészítendő arcképe végett. Rokkant vitézek jönnek dicsekedni mankóikkal, sebhelyes tetemeikkel. Kacér asszonyságok pukkerliznek, szemérmetes leánykáikat bemutatva abban a hitben, hogy majd a király szeme megakad valamelyiken. Félőrült mechanikusok terjesztik a király elé bonyolódott találmányaik kimagyarázhatatlan terveit. Parasztasszonyok térdelnek elé keserves instántiákkal, s elsírják a mondanivalókat. Egész világ által méltatlanul üldözött mártírok jönnek apellálni a legfelsőbb bíróhoz; nagyravágyó szatócsok rimánkodnak az engedelemért, hogy boltjuk címerére odaírhassák e szót: “udvari”. Leégett templomokra könyörögnek segélyt kerek hasú elöljárók. Denunciánsok kullognak elő titokteljes feladásokkal. Száz esztendő előtt eldűlt úrbériség dolgát felforgatni tápászkodnak fel falusi deputációk, s mutogatják zsíros okirataikat. Financiális zsenik ajánlják fejedelmi jutalom reményében arcanumaikat, mikkel egyszerre ki lehetne fizetni minden államadósságot. Vándor muzsikusok esedeznek, hogy engedje őfelsége magát megkínoztatni általuk egy udvari estélyen. Feloszlatott egyletek elöljárói dobbannak elő panaszt tenni a miniszter ellen. Aszály verte vidékek küldöttei vizet kérnek; Tisza elöntötte népek földet kérnek; ragály látogatta városok levegőt kérnek. Minden ember kér valamit, visz valamit, hozni senki sem hoz semmit. A legtöbb folyamodásra az udvari főpénztárnok és a magánychaonille válaszol.

S hogy jól végződjék a nap, őfelségét meginvitálja az egészségügyminiszter, hogy látogassa meg a kórházakat, őfelsége megjelenése igen jó hatással leend a betegekre. A tábori kórházban kiütött a kórházi üszög, a polgári kórházban a himlő dühöng, s a budai ideiglenes lazarétum a tífusz áldozatai számára van berendezve. Őfelsége azokat mind sorba járja, s saját tapasztalata után győződik meg az azokban uralkodó rendes gondos ápolás felől. – Éjszaka utazás Zágrábba, a horvát országgyűlést megnyitni horvát nyelven tartott trónbeszéddel; aznap bemutatás, csapatszemle, visszautazás Budapestre. Útközben minden állomáson deputációk, felköszöntés, viszonválasz, semmi alvás.

Ötödik nap a tanintézetek, jótékonysági egyletek meglátogatása, egy országos dalárda s egy hitvallástalan betegápoló egylet zászlójának felszentelése, egy új entreôt alapkövének letétele, ülés egy arcképfestő előtt, ki a legmagasabb képmást az Árpád gabonacsarnok nagyterme számára készíti. Este előkelő műkedvelők színpadi előadása, melyről nem szabad elmaradni, s melyet végig kell nézni.

Ó, mint szeretne a király csak három percig ember lenni – ember lenni, s egy három percig tartót ásítani.

Pedig még mindig nincs gondoskodva őfelsége számára egy nyugodt éjszakáról. Midőn legmagasabb fejét álomra készülne hajtani, megszólal dolgozóasztala fölött a villanyos csengettyű, mely azt jelzi, hogy őfelsége számára magántávirat érkezett. Amiatt ismét íróasztalához kell ülnie. Az érkezett sürgönyt Londonból küdték, szentpétervári tudósításokat foglal magában. A sürgöny hosszú és sifrékben van szerkesztve, miknek megoldási kulcsát egyedül a király bírja. S ez igen tekervényes rendszer, minden szót más kulcs old meg bizonyos jelmondat betűi szerint. A hajnali napsugár ott találja őfelségét még íróasztala mellett. Hanem a király ezúttal már ember volt – elaludt, a félig megoldott sürgönyre lehajtva fejét.

A hatodik nap vasárnap. Őfelsége nemcsak a misén jelenik meg a Szent Árpád-székesegyházban, hanem az egész délelőttöt arra fordítja, hogy a protestánsok, óhitűek és héber vallásúak templomaiban is fölkeresse a szent szertartásokat, nehogy valamelyik hitfelekezet háttérbe téve érezze magát, s emiatt zúgolódjék. Tizenkét órakor pedig minisztertanács. Több miniszternek sürgős előadnivalója van.

Őfelsége minisztériuma többféle nézetet képviselő elemekből van összealkotva.

A XIX. századbeli pártkülönbségek természetesen nem léteznek már többé. Jelenleg kétféle pártárnyalat van, amiket így neveznek: a “kemény kéz” és a “lágy kéz” pártja. Hanem azt a két fogalmat aztán megint értelmezi mindenki a saját kedvenc témája szerint. Mást értenek alatta Cislajthaniában, mást Magyarországon, mást a lengyelek, mást a horvátok, mást a papok, mást a főnemesek, mást a katonák, mást megint a külországi praetendensek, mást a fináncbárók, mást az udvaroncok s minden felfogásnak megvan a maga pártja, pártvezére, minisztere, országgyűlési szónoka, hírlapja, bankárja, exkirálya, exminisztere, udvaronca, udvarhölgye; elágaznak azok a királyi család tagjai közé; néha ketten egyesülnek, hogy egy harmadikat megbuktassanak; néha egy harmadik felhasználja a másik kettőt hágcsónak, s mind valamennyien untalan a királyi palástba fogóznak, azt el nem eresztik, egymást gyanúsítják, beárulják, a királyt egymással ijesztgetik és semmi egyéb feladatot nem ismernek, mint valakit kiszorítani a székéből, hogy egy más valakit abba beleszoríthassanak.

Ezért minden minisztertanács egyúttal miniszterek összeveszése, miniszterkrízis, mely betegséget a királynak kell végig kiszenvedni.

Legelőször is jön a külügyminiszter, az előadja a küludvaroktól nyert tudósításokat; Anglia duzzog a visszautasított házassági frigy miatt, de még inkább a fiumei kikötőért és hajózási társulatért; a német császári udvarnál nem jó szemmel nézik a Romanov-család egyik sarjának s a Welf királyi családnak adott menedéket. Franciaország az itteni jezsuita fondorlatoknak tulajdonítja az ottani szociális zavargásokat, s felvilágosításokat kér. Olaszország újból ajánlatokat tett a dalmát tengerpart megszerzése végett; de ezúttal már nem az Osztrák–Magyar Monarchiát kínálja meg pénzzel, hanem Törökországnak kínál százmilliót, ha ez cserében Dalmáciáért átengedné Magyarországnak Boszniát. Ez annexióra most kedvező alkalom volna, miután ez idő szerint a belzavarokkal elfoglalt Oroszország Szerbia aspirációit Boszniára nem gyámolíthatná. Oroszországból egyébiránt semmi hiteles tudósítás nincsen.

A közös hadügyminiszter alig várhatja, hogy szóhoz juthasson. Ő tudja, hogy Oroszországban mi történik. Az orosz respublika borzasztóan fegyverkezik. A roppant néptömegek, mik a nemesség ellen fellázadtak, foglalkozást keresnek, s valami nagy organizáló talentum alakítja át a hadsereget. Észak-amerikai kéz dolgozik benne. A hadi léggömböket, miket eddig csak várostromokhoz használtak megdöbbentő sikerrel, most újabban csatatéri működésre alkalmazták, melyben a lovasság is szerepet játszik. Ezt okvetlen utánuk kell csinálni; egyelőre kétezer léggömb alakítandó zoopissaval éghetlenné tett tafotából, ami húszmilliót fog tenni a rendkívüli kiadások rovatában. Az is tudva van már, hogy az orosz hadsereg válogatott csapatai nemezpáncélt kaptak, mely a mi ólomgolyóinknak ellenáll; ez ellen most mind a tízmillió töltényt, mely az arzenálban hever, acélvégű hegyes golyókkal kell elláttatnunk, s részünkről a gyalogságot legalább vulkanizált kaucsuk mellvérttel megoltalmaznunk, ami újból tizenötmilliót veend igénybe. Az is bizonyos, hogy az orosz hadseregnél szándékoznak a detonans golyókat a kézifegyvereknél is behozni, célszerű lenne őket ebben megelőzni. Mindenek felett ajánlatos azonban a lovasság létszámának hadilábra emelése és valamennyi ágyúnak revolverágyúvá átalakítása. A vasból öntött hordozható váracsok száma ötvenről százra felemelendő, s azok a galíciai határra rendelendők, a vasúti csomózatoknál pedig haladék nélkül felállítandók a “dicsődék”, melyek által legrövidebb idő alatt legnagyobb fegyveres tömeg összpontosítható a veszélyeztetett pontokon. Mindez nem fog kevesebbet vetni háromszáz milliónál az extraordinariumban. Ha ez meg nem adatik, akkor ő lemond rögtön.

A hadügyminiszter szangvinikus véralkatú fériú, kurta nyakkal és sűrű hajjal, amit beszéd közben kezével szokott dörzsölni, mintha maga magát villanyozná, s nagy tűzzel beszél mindig.

A pénzügyminiszter ellenben flegmatikus ember, hosszú, száraz testalkattal, s beszéd közben burnótot szokott színi. Mikor a hadügyminiszter elhagyta, akkor ő kezdte rá.

Rettenetes hidegvérrel adta elő, hogy őfelsége egyesült monarchiáinak pénzügyei a legszomorúbb látványt mutatják. Az adók rosszul folynak be; a vámjövedelem egyre csökken a sűrű csempészet miatt; az eladott államvasutak árát már a múlt években elnyelte a fegyverkezés; a hadügyminiszter akkor is azt mondta, hogy az csak extraordinarium; de azóta a beszerzett hadiszerek az újabb haditalálmányok által hasznavehetetlenekké lettek, s most megint mindent újból lehet készíttetni. Kölcsönt az állam semmi áron sem kap már sem az angol, sem a német piacokon; a nemzeti bank sem előlegezhet; az állam-papírpénzt sem lehet szaporítani, mert máris 80-on áll az ezüst ázsiója; a kincstári jegyekkel való művelet egyszer sikerült, többször nem. Törülni kell a kiadásokból, mert az egész direkt adót elnyeli már az államadósságok kamatja. Ha egy krajcár rendkívülit kérnek is tőle, ő rögtön leteszi a tárcáját. Ellenben van szerencséje több új törvényjavaslatot beterjeszteni, amik pénzt hoznak be; már vannak is rá vállalkozó konzorciumok: 1. Az agglegényi adó: 30 éven túl levő nőtlen férfiakra kivetendő. 2. Születési adó: minden újszülöttől fizetendő; olyankor különben is nagy örömben vannak a szülők. 3. Iskolaadó: először azokra kivetendő, akik iskolába nem járnak, hogy miért nem járnak; másodszor azokra, akik járnak, mivelhogy tanulnak valamit. 4. Zeneadó. Fizetendő minden zongorától, kintornától, hegedűtől, ami a magánosok birtokában van. Azonkívül két nagyobbszerű financiális projectummal szolgál. Az egyik éppen a hadseregre vonatkozik, s két részből áll; az egyik rész tervezete szerint mindenkinek, aki a katonaságból ki akar maradni, erre engedély adatik ezer forintért. Az egymillió reservista között bizonyosan akad 50 ezer családapa, jó állásban levő ember, aki inkább lefizeti az ezer forintot, mint hogy a glédába beálljon és masírozni menjen; a másik rész szerint pedig a tiszti rang adatnék pénzért, hadnagyi rang egyezer, kapitányi négyezer, őrnagyi tízezer, ezredesi húszezer, tábornoki ötvenezer forintért. Ez iszonyú pénzt fogna behozni. – Végül van a háta mögött egy konzorcium, mely vállalkozik a Dunát bérbe kivenni, azon engedély mellett, hogy minden a Dunán járó hajótól mérföldek szerint megszabandó vámot szedhessen.

Valóban csupán őfelségének jelenléte akadályozta meg, hogy ez előadás folytán a hadügyminiszter oda nem mitrailleusözött a kalamárissal a pénzügyminiszter aktái közé: vette azonban észre méltó felgerjedését excellenciás kollégájának a belügyminiszter, s inte, hogy meg fog ő felelni a másik kollegának.

A belügyminiszter telivér szónok volt, gyönyörű svádája, kifogyhatatlan frázisai. Legelébb is tiltakozott az ellen in principio, hogy a monarchia olyan szegénynek deklaráltassék. Van itt még pénz elég, csak tudni kell előcsalni rejtekéből. Ez a nemzet kész utolsó fillérjét is föláldozni királyáért és hazájáért. Hívják fel az országot egy általános nemzeti kölcsönre. Legyen az egy milliárd. Az összes hírlapok lelkesítsék föl a közönséget aláírásra. Őfelsége tegyen egy körutat az országban, megjelenése el fogja ragadni a népet. A legtöbb aláírást gyűjtők az Árpád-rend keresztjével díszíttessenek fel; a főispánok és szolgabírák, jegyzők házról házra írassák alá a lakosokkal a nemzeti kölcsönt, s aztán hajtsák is be; különösen szólíttassék fel az aláírásra a magas klérus, s menjen jó példával elő: ha nem megy, menesztessék!

De már ennek nem várta befejezését a kultuszminiszter, ki apró ember volt ugyan, de roppant hanggal bírt, és rendkívül tűzbe tudott jönni, mikor az egyházról volt szó. Tiltakozott az ellen, hogy a papi javadalmakra kacsingasson a kormány. Az szent célokra, nem revolverágyúkra rendeltetett kegyes alap. Dolgozzék többet a paraszt, hogy fizethessen többet; pazaroljon kevesebbet a mágnás, ne tartson annyi kutyát, lovat, szeretőt, akkor majd adhat az államnak többet. Ne készüljünk háborúhoz, ha nincs pénzünk. Csináljon a külügyminiszter békés politikát. Adjuk el inkább Galíciát az orosznak, Dalmáciát az olasznak, Sziléziát a németnek, ha jó pénzt ad érte; de a papi jószágokhoz nem szabad nyúlnunk. És in fine finali csináljon a belügyminiszter meg az igazságügyminiszter jobb rendet az országban, hogy ne lopjanak, csaljanak annyit, mert azért nincs senkinek pénze.

E váddal aztán egész a könnyekig elérzékenyítette az elevenén talált igazságügyminisztert. Az ugyan elismeré, hogy bizony nagy mérvben megy a tolvajság az országban. De hát ő nem tehet róla. Nem lehet a zsiványokkal és az izgatókkal bírni. Íme, most is itt van zsebében három rablónak és négy in flagranti kapott lázítónak a halálos ítélete; de hát őfelségének emberszerető szíve nem engedi, hogy ez országban halálos ítéletek végrehajtassanak. Csak ez egyszer ne adna kegyelmet, mindjárt rend volna az országban.

A vihar annyira elcsendesült, hogy a kereskedelmi miniszterre kerülhetett a sor. Mindenki ránézett, hogy szóljon hát.

Kolerikus természetű úr volt. Ilyenekből szokták válogatni a kereskedelmi tárca viselőit. Elmondta a véleményét, hogy ő nem lát más módot a megoldásra, mint a roppant államadósságokat nominalis értékükről árfolyam szerinti valódi értékükre redukálni, convertálni, s ilyenformán 50 percenttel kevesebb kamatot fizetni. Biz ez olyan állambankrott-féle; de hát megesett ez már máskor is, rajtunk is, máson is.

Erre nem is tartotta érdemesnek senki reflektálni. Ez ügyetlen ember. Hogy lehet őfelsége előtt ilyet proponálni!

Legvégül maradt a tárca nélküli miniszter; az őfelsége oldala mellé rendeltetett miniszter.

Ez finom, arisztokratikus modorú, válogatott előadású úr volt.

Válaszolni kívánt a kultuszminiszter által bizonyos irányba célzó insinuatióra.

Elismeré, hogy bizony a magas arisztokrácia többet tehetne, mint amennyit jelenleg tesz; de hogy jelenleg nem tesz többet, mint amennyit tesz, annak oka az adott viszonyokban rejlik. Miért nem tesznek többet mágnásaink? Mert nincsenek jelen. Miért nincsenek jelen az udvarnál? Mert hiányzik legfőbb vonzereje egy udvarnak. Mi az, ami egy Richelieu, egy Mazarin, egy Potemkin, egy Kaunitz miniszterségét oly hatályossá tette? Az udvari fény varázsa, mely még több fényt von maga körül az egész országból. Isten látja, hogy ez mindnyájunknak óhajtásunk. De ezen csak egy ember segíthet. A legmagasabb, a legdicsőbb! Trónunk baldachinja alól hiányzik az uralkodónő. Hiányzik egy királyné, aki ellenállhatlan varázsával minden szívet meghódítson. De legyünk jó reménnyel, hogy az ég ez óhajtásainkat is meg fogja hallgatni, s akkor higgyük és esküdjünk rá, hogy a hajdani fény napja, mely egy Mária Terézia uralkodását átragyogta, újra meg fog jelenni hazánk egén.

Őfelsége mindekkorig hallgatott, és minden miniszter beszéde után jegyzeteket tett egy darab papírra.

Azután csendesen és nyugodtan szólt.

– Uraim: meghallgattam önök előterjesztéseit, s megtanultam belőlük, amit a királynak tudni kell, országom állását. – Szövetségesek nélkül állunk, mert mindenki gyöngének tart bennünket, s elfogyásunkból mindenki a saját növekedését várja. Hadi szerencsénk egy század óta nem kedvező, s a béke nem gyarapít. Elmaradtunk a hadtudományban szomszédaink mögött, még jobban a béke tudományaiban, az iparban és kereskedelemben. Rendszerünk szüntelen változik, és soha sem jobbra. Külső hitelünk alászállt, s pártviszály, vallási, nemzetiségi viszály bénítja meg a belső erőt. Elégedetlen minden ember, s senki sem találja magát itthon e hazában. Minden harmadik évben új minisztérium jő, megkísérteni az újjáalkotást, s mikor csalódását belátta, eltávozik. Csak egy ember kénytelen helyén maradni, csak egy ember nem hagyhat föl e feladattal – alkotni és hinni – a király. Mindenki el van fáradva már, én még nem; mindenki lemondott már a hitről, én még nem. – Húszmillióra megy az évi nyugdíj, amit leköszönt kormányférfiaknak és visszavonult főkatonatiszteknek fizet az ország; nyolc leköszönt uralkodó Európa több országaiból él itt körülöttünk csábító példájával igazolva, hogy a királyi palásttal együtt a nehéz kötelességeket is levetheti az ember. De én, uraim, még viselem ezt a bíbor palástot, melyet a balsors minden villámai s az ellenség és pártdüh minden golyói fölkeresnek, s benne fogok meghalni; ha kell, úgy, mint az első Caesar!

Őfelségének halavány arca most már kigyulladt, s homlokáig ragyogott a tűztől.

– Önök előterjesztéseire elmondom határozataimat. Békében akarok élni mindenkivel, de a békét nem koldulom. Dicsvágy nem bánt, de a becsvágyat fenntartom. Menedéket adok mindenkinek, ki határunkat mint üldözött átlépi, legyen az király vagy száműzött polgár; de aki határunkon belül más ország békéjét megzavarni fondorkodik, azt kitiltom innen, legyen bár republikánus vagy trónkövetelő. – Országunknak darabjaira nem alkuszom, sem pénzért, sem cserében.

Göröngyeim semmi ércért nem eladók: az aranyat nem kívánom, a vastól nem félek. Hadseregünk száma eddig is elég nagy, fegyvereink elég jók. Nem új fegyvernemek, nem páncél kell még; hanem szív. Az egész léggolyóharcot hasztalan pénzfogyasztó kísérletnek tartom; egy szél meghiúsíthat minden intézkedést. Golyókkal, minőkkel fenevadakat szokás lőni, emberi ellenségre nem lövöldöztetek. Azt sem teszem, hogy kezembe véve megfordított koronámat, elinduljak kölcsönt koldulni Európa minden börzeajtajánál, trónom és országom védelmére, de új adónemekkel sem fogom terhelni a népet, s királyi vaskézzel bele nem markolok sem a földmívesek, sem a főurak, sem a főpapok pénzesládáiba. De abba sem egyezem, hogy országcímerünk négy szabad folyamának bármelyikét is bérbe adjam. – A gazdagnak sem engedem meg, hogy a haza védelme alól megváltsa magát, s azt a szegényre hagyja; a katonai arany kardbojtból pedig nem ütök szégyenletes vásárt. Halálítéleteket sem fogok aláírni soha. Ha rosszak az emberek, ha gyűlölik egymást, gyűlölik a hazát, az istent, a királyt, nem megölni, hanem megjavítani kell őket: a pallos nem gyógyít sebeket. Azon ajánlatba nem egyezem soha, hogy az államadósságokat összevonjam, s kimondjam vele az államtönköt. Nem akarom, hogy az árvák és özvegyek jajkiáltása ide felhangozzék hozzám, s koldusok álljanak sorfalat az utcán, mikor végigmegyek fővárosomon. Ez politikának is rossz. Hitelezőink őrzik határainkon a békét, míg fizetünk, s azok eresztik ránk a háborút, ha nem fizetünk. – És végül, azt sem fogom cselekedni, hogy mint a zilált földesúr, a kezem és szívem árán rendezzem birtokomat, s hatalmat házasodjam, mint király. Egy király házassága, melyhez nem szólt a szív, szerencsétlenség az egész országra nézve. Nem új fényre van szüksége az országnak, hanem új takarékosságra. Országunk nagy, népünk erős, mívelt, eszes, földünk gazdag, közepette vagyunk a világkereskedelemnek: semmink sem hiányzik, mint egy nagy elhatározás. Tanuljunk önmegtagadást. Kísértsük meg csak egy évig. Kezdjük el legfelül. Én azt kívánom, azt parancsolom, hogy törüljék ki önök a jövő évi büdzséből az egész civillistát. Én megmutatom, hogy egy évig meg tudok élni a királyi fizetés nélkül; kísértsék meg, akik utánam következnek, ugyanazt. Én megyek elöl. Bocsássuk haza seregünket, termesszen kenyeret. S ha ellenség támadja meg hazánkat: akkor is én megyek elöl; én leszek legelső a helyemen, s meglátjuk, hogy nem találok-e ott minden igaz hazafit, vasúti glorinek nélkül is? Ez királyi óhajtásom. És most határozzanak önök, uraim, hogy beadják-e lemondásaikat, s magára hagyják a királyt?

Őfelsége azzal fölkelt helyéről s elhagyta a tanácskozási termet.

A kormányférfiak együtt maradtak, és egy óráig tartó tanácskozás után bebocsáttatást kértek őfelségéhez.

Ama lelkesítő szavak az ő alattvalói szíveiket is áthatották. Megmaradnak helyeiken. S hogy bebizonyítsák, mennyire: komolyan veszik őfelsége legmagasabb intencióit, íme, magukkal hozták mindannyian büdzsé-előterjesztéseiket, minden hozzátartozandó okmányokkal együtt, ki-ki amennyit két hóna alatt elbír, melyeket a miniszterek a “ház” asztalára le fognak tenni, és melyeket a ház ki fog nyomatni, a képviselőknek lakásukra eltargoncáztatni, s melyeket a képviselők (a pénzügyi bizottság tagjait s a zsournalisztákat kivéve) kivágatlanul el fognak a sajtosnak adni fontszámra.

Íme, itt van minden. Parancsoljon őfelsége, hol történjék megtakarítás? Ők engedelmeskednek.

Finom irónia volt ez. De nem jól jártak vele a magas államférfiak. Mert őfelsége szavukon fogá őket; lerakatá az asztalára az államháztartás rengeteg okmányait, s saját kezébe véve a veres iralt, kívánta azokat sorba vetetni.

És azután rettenetes irtást követett el a számok között.

Nem elégedett be azzal, hogy a tételek összegeit bírálja: a legapróbb részletekig le akart szállni, hová kell ez, mire kell amaz, mi rejlik az általános címek alatt? Leszállt a krajcárokig, ott is alkudozott, egyszer-egyszer megint egy radikális császármetszéssel keresztülhúzta az egész tételt. Ez kimarad. Irgalom nélkül omlottak halomra érdemetlen szubvenciók, megszolgálatlan nyugdíjak, szükségtelen szinekúrák, költséges ceremóniák, fölösleges építkezés, erődítés, udvari és külkövetségi pompa. Elő lett húzva rejtekéből az államjószágok préda kezelése, kétséges természetű szolgálatok megjutalmazása, hivatal-cumulatió, rendelkezési alap. Kötelességévé tétetett a minisztereknek kevesebb személyzettel több dolgot végezni, a hivatalnokseregnek sarkában lenni, úgyhogy egy-egy miniszter költségvetése vége felé hasonlított egy temetőhöz, tele vörös keresztekkel. Csupán a kultuszminiszter büdzséje menekült e gyászesettől, annak kétféle rovatai levén: az egyik a vallási kegyeletnek, költséges hierarchiának, másik a felvilágosodásnak, népnevelésnek szolgálva. – Ezt nem engedte őfelsége érintetni, bár a minisztertársaknak nagy kedvük lett volna hozzá. Viszont a miniszterek nem engedték, hogy a a civillista iránti elhatározása őfelségének komolyan vétessék. Ezt vita nélkül szokta az országgyűlés elfogadni. Őfelsége aztán úgy egyenlítette ki e nehézséget, hogy tétessék a kultuszminiszter büdzséje a civillistába, s vonassék le abból. S az iránt nem tűrt több ellenmondást.

Egy hétig tartott ez a munka. Korán reggeltől késő éjszakáig ott kellett valamennyi miniszternek az okmányok halmaza között őfelségével együtt ülni, és felvilágosításokat adni, és számolni, meg újra számolni, úgyhogy vége felé egyik excellenciás úr a másik után dűlt ki a munkából, a hadügyminiszter olyan keresztcsontnyillalást kapott a görnyedezéstől, hogy csak kétrét hajolva tudott járni; a pénzügyminiszter sárgaságba esett, a belügyminiszter tökéletesen berekedt a folytonos izzadástól; a kereskedelmi miniszter szédelgésről panaszkodott; az igazságügyér az aranyerének esett áldozatává, a kultuszminiszter egy esztendőre elvesztette az étvágyát s az őfelsége oldala melletti miniszter azzal a szóval támolygott be a hét utolsó estéjén a jockey klubba, hogy: “egészen makutyi vagyok!” (Strupirt.)

Ha ez az “ember” így viszi a dolgot: még tönkretesz minden minisztert. Pedig hát az a tizenöt-húsz rongyos millió, amit így megtakarítani vél, akár ide, akár oda.

De aki legkevésbé volt elégült a királynak ily bürokratai foglalkozásával, az a főudvarmester.

Már egy hét óta nem bírt őfelsége színe elé jutni. Pedig mindennél fontosabb dolog az, hogy holnapra udvari vadászat van rendezve a János-hegy alatti királyi vadas erdőben, melyre a több főurak mellett egy csoport fejedelmi vendég és királyi indigena is meg van híva már hetek előtt, s őfelsége, úgy látszik, mintha azt a nevezetes napot legkegyelmesebben méltóztatott volna elfelejteni.

Az udvarmester siet megragadni az alkalmat, mikor egy miniszter sincs többé őfelségénél, hogy figyelmeztesse a holnapi ünnepélyre.

A király biztosítja őt, hogy arról sem feledkezett meg.

De őfelsége nagyon ki van fáradva.

Majd kipiheni magát holnap reggelig.

A főudvarmester e válasszal megnyugtatva visszavonul, s odakünn az előszobában kiadja a rendeletet a főkomornyiknak, az ajtónállóknak és furíroknak, hogy senkit őfelségéhez mai nap többé ne eresszenek.

Nemsokára a szárnysegéd is kijő őfelségétől, s ugyanazt a rendeletet adja mindenkinek, hogy őfelsége senkit sem kíván többé látni s hálószobájába vonult; mikor le akar vetkőzni, majd jelt ád a főkomornyiknak.

Erre elcsendesül a várpalota. Esteli tizenegy óra van. Egész Budavár hallgat, csak a fővártaőr kiáltása hangzik néha az éjben egy arra menőre: ki vagy? megállj! – Az persze ijedtében mind “jó barát”-nak vallja magát s odább mehet.

Hanem a királyi lakosztály ablakai még mindig ki vannak világítva. A király még nem feküdt le.

Ami a királynak nem szabad

A király huszonhét éves volt és még nőtelen.

Azt hírlelték felőle, hogy misogyn. Kerüli a nőket.

A házassági összeköttetéseket, miket a család, a kormány oly sürgetőleg ajánl, állhatatosan visszautasítja. És a balkezével sem adakozó.

Minden asszonyi csáb kárbavesz nála. A fantaisie passagère nem tartozik királyi hajlamai közé. Egykedvűen nézi a gyémántos udvarhölgyeket s a még gyémántosabb balerinákat.

Különbözők felőle a vélemények. Némelyek azt tartják felőle, hogy szerencsétlen véralkata van; mások valami féltett titkot sejtenek nála, amit nem lehet kitudni.

Egy nap ezt a titkot mégis meg kellett tudni valakinek.

A minisztertanács után őfelsége legbelső szobájába vonult, és leült íróasztalához. Íróasztala egy pompás remekmű volt, melyet magyar asztalos, esztergályos és ötvös készített teknönchéj kirakással, elefáncsont faragványokkal és zománcozott ezüst cifrázatokkal. Egy mesterségesen kombinált zárt nyitott fel őfelsége azzal a kulccsal, melyet mindig magánál hordott. Egy rejtett fiókból kivett egy elefántcsont könyv alakú tokot, mely egy rugó nyomására kétfelé nyílt. Abban volt egy arckép.

Eszményi szép hölgy képe. Hosszúkás, görög idomú arc, büszke, magas homlokkal, vékony, finom ajkak s nagy, barna szemek, sűrű, sötétszőke szemöldöktől árnyazva. Szintén sötétszőke, csaknem gesztenyeszín hajzata egyetlen fonadékban a feje közül van csavarva, mint egy korona: ami az arcot még magasabbá teszi.

A hölgy öltözete fekete.

A király bal felől maga mellé teszi ezt az arcképet, s aztán felnyitja levélmappáját, kivesz belőle egy lapot és ír.

Levelet ír az arcképhez.

Az az egész könyv, meglehet, hogy mind ilyen levelekkel van már tele, amiket nem olvas senki.

Ezt az egy levelet elolvasta valaki.

“Te, akit szeretnem nem szabad!”

“Miért nem szabad? Mert király vagyok.”

“Megnyithatok minden börtönt, szabadon bocsáthatok minden rabot: – csak magamat nem bocsáthatom szabadon; csak tégedet szeretnem nem szabad.”

“Millióknak lehetek boldogítója, lehetek átka, lehetek gondviselője; csak saját sorsomat nem intézhetem. Csak tégedet szeretnem nem szabad.”

“Írhatok nevem mellé minden melléknevet, amit királyok viseltek: a ,szent’, a ,nagy’, a ,hős’, az ,oroszlánszív’, a ,kegyetlen’, csak azt nem írhatom, hogy ,boldog’. Csak tégedet szeretnem nem szabad.”

“Ura vagyok a háborúnak: ha egy sértő szót hallok, vagy rosszat álmodom, s ha azt mondom: legyen harc! irtó tűz lepi el a fél világrészt, s addig foly a vér, amíg azt nem mondom: ,elég!’ Legyőzhetem ellenségeimet; csak tégedet szeretnem nem szabad.”

“Ura vagyok a békének. Köthetek frigyet leggyűlöltebb, legmegvetettebb ortályosommal; vásárolhatom a békét szégyenletes pénzen; eldarabolt tartományok árán; csak neked nem nyújthatok kezet, csak tégedet szeretnem nem szabad.”

“Jöhet rám egy fejedelmi őrültség, hogy összetépjek mindent, ami szent: esküt, alkotmányt, szabadságot, mindent, ami pergamentre, vagy oltárlapra, vagy örök népérzületbe van írva; uralkodhatom jog és törvény helyett vérrel és vassal; de téged vaskézzel sem érlek el. Téged szeretnem még akkor sem szabad.”

“Kockára tehetem koronámat, elveszthetem, eldobhatom; villám leütheti, kard letörheti azt fejemről; de veled meg nem oszthatom azt; csak tégedet szeretnem nem szabad.”

A lap tele volt írva, a király behinté azt azzal az arany hímporral, mely a betűknek olyan színt ad, mintha lepkeszárnyakkal csókolóztak volna; azután ahhoz készült, hogy más lapot vegyen; de mielőtt iratáról az aranyporzót visszatölthette volna a porcelán tartóba, egy rémlátás ijeszté fel, mely egyszerre elűzte a nem királyi érzelmeket szívéből.

Nyitott ablakán át egy roppant vésztűz világa lobogott be hozzá. A tűz Pesten volt, s a vérfényben az Országház árkádjai ragyogtak. Úgy látszott, hogy az Országház maga ég.

A király felugrott íróasztala mellől, s ott hagyott mindent tárva…

A harmadik előszobában hárman vártak a király lefekvésére; a főkomornyik, a testőrfutár s az udvari cukrász.

A király éjjel, mikor sokáig fenn van, lefekvés előtt valami ananászból, narancs- és gránátalmaléből készült hűsítőt szokott inni: azzal várakozik a cukrász, a futár pedig eshetőleges éjszakai sürgönyökre.

A főkomornyik bécsi német, a testőrfutár pesti magyar, a cukrász párizsi francia.

Az udvari cukrász addig is, míg őfelsége legkegyelmesebben jelt ád éjitala elkészítésére, hogy ne vesztegesse a drága időt, teát készít úri hivatalnoktársai számára; melybe a rumon kívül az őfelsége számára készítendő ananász, narancs- és gránátalmaléből bőségesen töltöget; amint illik is hű szolgákhoz, hogy mindent megkóstoljanak elébb, ami az ő urok asztalára feladatik, hogy nincs-e abban méreg.

– Nézzék, uraim! – szól a cukrász, egy hírlapot vonva ki zsebéből. – Ma megveszek egy hírlapot az utcán, amit a gamin tele torokkal árul: “Le Menteur!” – Mondok: “Le menteur?” a hazug? Ez már őszinte fickó. Kérdem, mi az ára? Tíz krajcár. Előveszek egy negyven krajcáros államjegyet a zsebemből, odaadom neki, a fickó felváltja, fog egy ollót, elvágja négyfelé, háromnegyedrészét visszaadja, meg a hírlapot hozzá s nézzék, uraim, a fripon! már a címében is hazudik. Azt állítja, hogy ő francia lap, s azután nincsen benne egy szó sem franciául, az egész oláh, vagy török, vagy micsoda.

A másik két úr mosolygott. A királyi lakban nem szoktak nevetni, csak mosolyogni.

– Ah, a “Le Menteur! a Le Menteur”!

– Hja, ez furcsa lap – mondá a testőrfutár – magyarul van írva.

– De én sohasem láttam még ezt.

– Az udvarmester nem engedi a várba bejutni.

– De hát miért nem?

– Először is azért, mert az egész csupa merő hazugság. Azaz, hogy nem egészen úgy van; mert akkor még jó volna. Hanem elmond sok igazat is, de azokat hazugság alakjában adja elő; azután meg úgy hazudik, hogy az ember azt hiszi, hogy igazat mond. Telegramokat közöl a világ minden részéből mindennap, amikről tudja minden ember, hogy itt készültek, de azért mégis mindenki elhiszi. Vezércikkeket ír olyan dolgokról, amik sohasem történtek meg; idéz nevezetes könyvekből nagy mondatokat, amik nincsenek odaírva; országgyűlési tudósításaiban a legkomolyabb hangon mondat el olyan bolondokat a képviselőkkel, amit azok sohase mondtak; utaztat előre-hátra nevezetes embereket, mikor éppen betegen feküsznek; összeházasít nyolcvanesztendős dámákat tizenhét esztendős hadapródokkal; örököltet milliomokat ismeretlenül elhalt nábobok után hátramaradt családokkal, s mikor azok az ország minden részéből összefutnak, akkor sül ki, hogy a nábob egy napszámos volt, akit az utcán megütött a guta a sok pálinkától. Csinál háborúkat a világ minden nemzetei között; fenyegetőzéseket ad a miniszterek szájába, csapatmozgalmakat, hajóhadrajok kiindulását jelezi, mikor azok legjobban pihennek; ajánlja sikeres tőkebefektetésül az olyan vállalatokat, amik holnap már bukni fognak; majd meg kollektát nyit meggazdagodott bankárok és földesurak számára, és maga megkezdi a jótékony adakozást tíz forinttal. Megbírálja a könyveket, az államgazdászatot mint jó szakácskönyvet, a komoly históriát mint humorisztikus regényt; fölléptet sánta embereket mint balett-táncosokat, komoly öreg urakat a jockey klubból szerződtet a nagy operához másodtenoroknak, bukott daraboknak a szerzőit kikeresi a felsőház tagjai közül. Megérkeztet a fővárosba külföldi potentátokat, leírja az egész kíséretüket, hová szálltak, hogy vannak öltözve, s ráuszítja a fél várost arra a vendéglőre a kínai császárt keresni. Közöl egész törvényjavaslatokat, amikről egy miniszter sem tud semmit. Meghalat és eltemet a legszebb parádéval életben levő embereket, még a búcsúztatókat is közli, amiket fölöttük elmondtak; s a születettek lajstromára odatesz minden új főispánt meg éneklő prépostot.

– De hisz az igen ártatlan tréfa attól a Le Menteurtől.

– Hiszen ártatlan, amíg hazudik. A publikum a bolond, amért elhiszi. Ő előre megmondja, hogy az egész lapja csupa hazugság, ott van a címén. Hanem azután keveri a sok hazugságot igaz dolgokkal. Elővesz minden minisztert, papot, bankárt, tábornokot, primadonnát, udvarhölgyet, s ami hírt elkaphat felőlük, azt rendre kitálalja; hanem aztán hozzáteszi: lássa az ember, miként rágalmazzák a legtiszteletreméltóbb magas személyeket, ilyen hazugságokat költenek felőlük! A közönség aztán annál inkább elhiszi, hogy igaz az mind. Még őfelségét sem kíméli a gonosz.

– Ah! A fripon! S nem csukják be?

– Dehogynem. Minden héten elítélik. De hasztalan, mert amint az egyik ajtón becsukják, őfelsége a másik ajtón mindjárt kiereszteti, megkegyelmez neki.

– Ah! Coquin! – monda nemes méltatlankodással a cukrász, s földhöz csapva az infámis lapot, kegyetlenül megtaposta azt a papucsával és ráköpködött.

Azután felvette az összegyűrt hírlapot, kiterjesztette azt az asztalra, s kíváncsian végigtekintgette ennek ismeretlen hieroglifjait.

– Eh, mégiscsak szeretné az ember tudni, hogy mivel rágalmazhat ez a mesquin bennünket? (Már tudniillik az udvari cukrászt – meg a királyt.)

– A futár úr ért magyarul! – mondá a főkomornyik úr.

– De az udvari cukrász úr egészen összesározta a sarkával a lapot, s rá is köpködött.

Az udvari cukrász úr aztán szépen letörülgette a fehér kötényével a gonosz lapról a meggyalázás nyomait. Így ni, mármost lehet belőle felolvasni.

A futár úr ráhagyta magát venni időtöltésből.

Tehát legelőször is jönnek a kinevezések.

“Őfelsége kinevezte összes hadseregei vezértábornokává a diadalairól hírhedett General O-Brie-t.”

A főkomornyik a teáscsészébe nevetett, melyből éppen az utolsó kortyot hörpölte ki.

Az udvari cukrász úr tudatlan arccal kérdezé:

– De hát ki az a General O-Brie? Sohasem hallottam a diadalairól.

A főkomornyik úr felvilágosítá róla.

– Az egy angol versenyparipa, aki mint legjobb futó, minden lóversenyen győzni szokott.

– Ah! fripon!

Azután következett egy idióta, akit kineveztek egyetemi tanárnak, egy consiliárius, akinek szép neje van, s annak egy püspök a gyóntatóatyja, ennek a prelátusnak a helyébe püspüknek. Egy pár megszökött csaló mindenféle érdemrendekkel dekoráltatott, egy zsivány, aki élethosszig lett elítélve, érdemeinek elismerése mellett nyugdíjaztatott; Budapest város főkapitánya a vakok intézetéhez főigazgatónak áttétetett, az illető miniszterek ellenjegyzése mellett.

Azután jön egy vezércikk, melynek vezéreszméje az, hogy a minisztereknek kevés a fizetésük, s azt irányadó körükben még egyszer annyira szándékoznak felemelni. Pártolja ez eszmét. Elmondja, hogy milyen sok dolga van egy miniszternek, s mennyire kell költenie. A cikk oly túlbuzgó lojalitással van írva, hogy az ember azt hinné: a sajtóirodából került ki, csak az a gonoszság benne, hogy egy szó sem igaz belőle.

Következik egy másik vezércikk, hanem az egészen be van festve feketével. A Le Menteur ezzel azt hazudja, hogy a cenzúra törülte ki azt a cikkét; pedig hiszen korlátlan sajtószabadság van az országban.

Azután jön a “legújabb a csatatérről”. Ez egy másodszori képviselő-választásnak a leírása, melyben számos a halott és sebesült. Ezt még el is lehet hinni.

Következik egy országgyűlési tudósítás.

Elnök csenget. Jegyző felkiált: orémusi! (Azt hiszi, most is ministrál.) Előadatnak mindenféle bolond kérvények. Azután jön a napirenden levő tárgy: törvényjavaslat a delegációkban használandó dualisztikus nyelv tárgyában: eszerint a praepositiók, nomen propriumok, adverbiumok és a conjugatió, declinatió ragasztékai lesznek magyarok, a verbumok, substantivumok és adjectivumok pedig németek. Dualizmus nyelve. Az oppozíció részéről feljegyzett első szónok beszéde közepén a kormánypárt lármásan követeli a clôture-t. A javaslat nagy szótöbbséggel elfogadtatik.

Következik a pénzügyminiszteri előterjesztés. A pénzügyminiszter gratulál az országnak, hogy az idén megint rossz termés volt. Mikor rossz termés van, a birtokosok nem tudják fizetni az adót, akkor az állam elkótyavetyéli a jószágaikat, a vételárból először megkapja az adót szimplán, azután megkapja a vevőtől átíratási díj fejében duplán, és így minden ínséges esztendő kettős haszon az államháztartásnak.

Azután jön egy hatalmas külföldi szemle, alapos conjectural politikával keverve.

Kezdődik az Amerikai Egyesült Államokon; ott az elnök, Talbot meghalálozván, nagy lett a zavar. A Monroe-doktrína győzött. De viszont a knownothingok bukásban vannak. A német elem az ír katolikusokkal kezet fogva, ligát csinált. Megszületett Amerikában is a nemzetiségi kérdés. Minden nemzetiség saját jelöltjét akarja az elnöki székre juttatni. Szerencsére a spiritiszták dominálják még eddig valamennyit, s a “médiumok” ellensúlyozzák a demagógokat. A nők szavazatképessége elfogadtatott. És így bizonyos kilátás van arra, hogy új elnöknek a megholt elnök özvegye fog megválasztatni, ami a legszerencsésebb megoldás lenne.

És abban az esetben a világ két legnagyobb respublikájának kormányát nők fognák vezetni. Az orosz respublika elnöke is nő: Madame Sasza. Ezen zseniális asszonyságnak legújabb rendelete szerint egész Oroszországban a mennoniták dogmái lesznek elfogadva. Ezen tan szerint minden nőnemen levő polgár tizenhat éves korában, a férfiak pedig tizennyolc éves korukban újra megkereszteltetnek a templomban, coram publico, még pedig tetőtől talpig in statu naturali. – Ez isteneknek való látvány lesz. – Ugyanott minden magánvagyon államtulajdonnak nyilváníttatott, a házasság eltörültetett, s a törvényszékek megszüntettettek. Minden magányadósság quitt. Új Eldorádó.

Németország fel van izgatva az amerikai és oroszországi nagy események által. A nemzeti közvélemény sürgeti az amerikai fajrokonok segélyezését. Amerikai invázió küszöbén állunk. Legközelébb a frankfurti kamarák elé törvényjavaslat terjesztetett, mely a hadkötelezettséget a nőnemre is kiterjesztetni indítványozza, egyelőre csak a sanitaets-corps, ambulance-, pionnier- és megszálló csapatok képeztetvén belőlök, midőn az összes férfilakosság a harcmezőn van. A Staatsschatz ezer millió tallérra szaporíttatott aranyban.

Mindezekkel ellentétben Franciaország a puritán elvek és filosophi higgadtság politikáját folytatja tovább is. Párizsból még a divat is száműzetett, s átköltözött a Spree mellé. (Lásd alább “Divat” rovatunkat.) A köztársaságnak a legnagyobb szerencséje, hogy a trónpraetendensek száma annyira szaporodott már, hogy egymás közt sem bírnak megegyezni. A Bourbon-, Orléans-családok mellé támadt még egy új Orléans-sarj, mely dokumentálja, hogy az ő őse volt az igazi Orléans, nem Lajos Fülöp, azt csak kicserélték vele. Viszont a Napóleon-család Lulu-féle egyenes ágának keserű küzdelmei vannak a Plonplon, Napóleon Péter, Wyse, Bellanger Mimi és Pearl Cora legitim ivadékaival, ami a republikánusok dolgát nagyon megkönnyebbíti.

Olaszország az anglikán egyházat adoptálta. Ezáltal hetvennégyezer abbate, szerzetes és tertiárius, huszonhatezer apáca lett exlex állapotba téve, s miután ez a nagy szám Graubünden kantonban és Tirolban mind el nem fér, jórészt Magyarországon fog megtelepedni, ami által ismét egy lépcsővel közelebb jutunk a paradicsomhoz.

Szerbia alkotmánya tökéletesíttetett azáltal, hogy a szerb császár kinevezte a felsőházat, melyhez nagy kontingenst szolgáltattak az Oroszországból emigrált grófok és hercegek. Míg másik szomszédunk, Románia, a népnevelés terén ért el eddigelé csodálatos előmeneteleket, iskolái a svájciakkal vetekednek, s mióta a zsidó emancipációt törvényesen létrehozta, financiái is kitűnően megjavultak.

A török birodalom is folytatja újjászületési munkáját. Az alkotmányos szultán ma írta alá (lásd terjedelmes táviratunkat alább) a nők fátyoltalanul megjelenhetése felől hozott törvénycikkét a dívánnak; ugyanott harmadszori felolvasáson ment keresztül a bortilalmat megszüntető bill s aznap este minden imám, uléma és softa s valamennyi dervis részegen táncolt az utcán. Az Aranyszarv-öböl szabad kikötőnek nyilváníttatott.

(“Csak már legalább azt tudná az ember, hogy mind hazugság-e ez igazán!” – sóhajta fel az udvari cukrász.)

Következik a közgazdászat.

“Börzehírek. Wasserpolak és társai egyletet alakítottak, melynek címe: ,Első általános házfeltörési, zsebmetszési és útonállási részvénytársulat’, vidéki lólopási filiálékkal, összekötve ugyanezek ellen biztosító osztállyal. Ilyen egyletnek valóban rég szükségét éreztük már. A társulat gazdag dividendákat fog osztani. A részvények százszorosan túl vannak jegyezve. Úgy halljuk, hogy a kormány maga is itt akarja biztosítani a postáit a sűrű kirablások ellen.” – “A fiókpesti, árnyékpesti és kölyökpesti egyesült tarhonyaőrlő gyárak a múlt éjjel likvidáltak. Mind a három egyszerre leégett. A számadások, mérleg stb. mind bennégtek. – A spanyol–magyar bank és a török–magyar bank fuzionálni akarnak a görög–montenegrói bankkal. Ázsió: arany, ezüst semmi áron, 100 rézkrajcár ára 180 papirosban.”

Itt van megint egy sensations hír.

“Hiteles mérnöki tekintélyek mint bizonyost állítják, hogy midőn a Vaskapunál a Duna utolsó akadályai is fel lesznek robbantva, ezáltal a folyam oly sebes lefolyást kap, hogy nyáron át Budáról Pestre gyalog át lehet gázolni, Bécsnél pedig éppen csak a medre fog látszani a büszke folyamnak. Hová lesznek gőzhajóink?!!! Videant consules!”

No meg egy kis epidémiahír.

“Kínával való összeköttetésünk egy újabb ismeretlen dögvészt hozott Európára. Ez a ráng-düh. A szerencsétlenek, akik azt megkapják, először a kezeikkel, azután a lábaikkal, utoljára a szemükkel, szájukkal, nyakukkal kezdenek rángatózni; a betegség gyógykezelése iránt orvosainknak még csak gondolatjuk sincsen. A kimenetel halálos. S e ragály annyival gonoszabb minden eddigieknél, hogy az ember a látásból megkapja: elég egy ilyen rángatózó beteget látni, hogy az ember rögtön utána rángatózzék.”

– Dieu de mon père! nekem már kezd a szám rángatózni. Most jön a törvényszéki tudósítás.

“A. B. tolvaj beperli a bűnvádi törvényszék előtt C. D. magánzót, kitől egy órát ellopott, azt hívén, hogy az aranyóra, holott csak talmi óra volt. Ez csalás. Kéri vádlottat elmarasztaltatni. Törvényszék vádlottat odautasítja, hogy cserélje ki az ellopott talmi órát igazi arannyal.”

Itt van egy hosszú lajstrom vasúti szerencsétlenségekből, a másik öngyilkosságokból. Állandó rovat.

Művészeti hírek.

“Róma Bécsben. Ez a címe a legújabb balettnak, mely olyan nagy szenzációt gerjesztett. Legnagyobb vonzerejét képezi az, ami el van belőle hagyva: a trikó.”

Divat.

“A Spree melletti Athénből ez időszakra következő divat van jelezve: ,fleurs animées’. Minden hölgy más, alkatához illő virágnak jellemezve. Egy állandó kosztümbál. Eddig csak egyféle volt a divat; most versenyezni fog a penséek divatja a tulipánok, paeoniák, azaleák, nárciszok, harangvirágok divatjával.”

A három úr csendesen szürcsölte az ananászt. Egyik sem húzta volna mosolyra az arcát. Egymástól tartottak.

– Hanem hát amiért tulajdonképpen ki van tiltva a várpalotából a Le Menteur, azok az ő “udvari hírei” – szólt a futár úr egy rovatot keresztülugorva észrevehetőleg.

– Hogyan?

– Ah, monsieur! Az affreuse!

– Affreuse? Akkor halljuk!

A két idegen ajkú úr közelebb dugta fejét a harmadik tolmácsolóhoz, olyan dolgokat szimatolván, amiket nem lehet fennhangon elmondani.

“Nem tagadhatjuk meg olvasóinktól, hogy nehány legmagasabb körökből származott mendemondát fel ne jegyezzünk, előre is kijelentvén, hogy azok a valótlanság bélyegét viselik magukon. Ezen hírek egymással összefüggésben állnak. Az első szerint őfensége Napóleon VI. Lajos (Bellanger-ág) trónörökös ma esküdött meg – balkézre – őfelsége I. Olympia királynővel (a nagy operánál); egy más verzió szerint az csak látszólagos házasság, melynek célja I. Olympiát udvarképessé tenni, s a budai királyi lakba bevezethetni – ahol igen magas pártfogója van. – Ez a hír kapcsolatba hozatik az udvari rágalmazók által felséges királyunknak a házasságtól való idegenkedésével, szemben az ultramontán körök azon suttogásaival, melyek az aszkéta tartózkodást olynemű fogadalomnak tulajdonítják, minő Imre hercegünknek szerzé meg a szent glóriát, s szent István családi ágának a magvaszakadást. Mindkét állítással ellentétben fenntartja magát ez az udvari pletyka, miszerint őfelsége eszményi rajongással csüng egy női arcon, melynek miniatűr mását legtitkosabb rejtekfiókjában elzárva tartja. A királynak azonban lehetetlen azt a hölgyet nőül venni, mert az egy ortodox zsidóleány, ki egy koronáért sem akarja apái hitét elhagyni. Mondanom sem kell, hogy ez mind rágalom, s valóban csodáljuk a kormány türelmét, hogy az ily hírek koholóit a legnagyobb szigorral nem siet megbüntetni.”

– No nézd a tolvajt, még ő kiabálja, hogy “fogjátok meg!” – szólt méltó bosszankodással az udvari cukrász.

A főkomornyik azonban hirtelen kikapta a magyarázó futár kezéből az egész hírlapot, s az ezüsttálca alá rejté.

– Hallgassanak, urak! Nem a harangokat verik félre?

– De igen. Tűz van valahol.

– Akkor szedjük magunkat rendbe, mert őfelsége rögtön itt terem; mikor tűzveszély van, az ágyát is elhagyja, és siet oda.

Alig volt idő a csészéket félretenni, s a Le Menteurt a cukrászúr köténye alá elrejteni. A király szobáiból sebes léptek hangzottak, s őfelsége kilépett. Még kardját sem ért rá felkötni, azt is kezében hozta.

– Siessen ön – parancsolá a futárnak – szárnysegédemhez, jöjjön utánam. Lovászomhoz majd lemegyek magam. Mi az éjjeli jelszó, Henrik? Jól van. Reggelig úgysem jövök vissza.

– Felséges uram – szólt a főkomornyik alázatosan eléje sasírozva a fejedelemnek, s mélyen lehajtva kopasz fejét. – Ha felséged a tűzvész helyére megy, engedje meg az atlaszinget feladnom.

– Ejh, mit nekem most az atlaszing, mikor az Országház ég! – szólt a király türelmetlenül, s nem állva többé szóba senkivel, a szőnyegajtón át eltávozott, amelyből a csigalépcső vezetett le a várkertbe. Ott volt egy mellékistállóban három paripa őfelsége számára éjjel-nappal felnyergelve, miket tűzeseteknél szokott használni.

– Az Országház ég! – mondá az udvari cukrász. – Ez nagyszerű látvány lehet.

Abból a szobából, ahol ők voltak, oda nem lehetett látni; de a király szobájából igen jól.

A három úrnak ki tilthatta volna azt meg? Az ajtók nyitva voltak. S a tűzvész törvényen és etiketten kívüli állapotokat tesz jogosultakká.

E rendkívüli jogra támaszkodva, bátorságot vőnek maguknak a király hálószobájába belépni.

Az ablakból mutatkozó látvány csakugyan nagyszerű volt.

Az Országház mintha a pokol kapujába volna állítva.

– Pompás tűz lehet ott!

– Hát még ha egy jó déli szél támadna, végigégne előttünk az a palotasor a Duna hosszában. Akkor legalább visszamennénk Bécsbe lakni.

– Au contraire! Akkor éppen el nem menne innen őfelsége, amíg a várost újra fel nem építteti.

A kert felől már hangzott a mének robogása, amint a legrövidebb úton sietett ki a király a várpalotából.

– Azonban nem az Országház ég! – mondó a futár úr, ki Pesten nagy tájékozottsággal bírt. – Az a háta mögötti épület, az országos nemzetközi áruraktár.

– Talán az is “likvidál?”

– Valószínű. S arról, ha akar, meggyulladhat az országház is.

– Pszt! pszt! – suttogott a főkomornyik – Ne a tüzet nézzék önök, uraim, hanem ezt ni!

A király asztalára mutatott.

Ott volt az arckép.

– Ah! Mind a hárman ráismertek egyszerre.

– Az orosz hercegasszony, Hermione Peleia – suttogá a főkomornyik.

– Tehát ez a királynak a féltett titka? – lihegé halkan a testőrfutár, mialatt mindketten igyekeztek a levél sorain végigfutni, mit a király asztalán felejtett.

– Urak, most jerünk innen; az ajtót bezárom, mert ha őfelsége valamit megtud, akkor jobb lett volna vakon születnünk.

Mikor aztán a várakozási előszobába visszatértek, mind a hárman leültek és nagyot hallgattak, egymásra pislogatva, s mind a hárman azon igyekeztek, hogy melyik tud ártatlanabb képet mutatni.

Legelőször is az udvari cukrász talált ki magának valami szerepet, amivel bebizonyítsa, hogy ő a látott titokból semmit sem ért.

– De hát mi szüksége van őfelségének ezzel titkolózni? Hisz ez nem zsidóleány, hanem rangjához illő fejedelemnő; nincsen is messze ide: itt lakik a “vezérhalmi” lovagkastélyban; ha szereti őt, semmi sem áll útjában, hogy nőül vehesse.

– Ejh, ejh, udvari cukrász úr – feddőzék a főkomornyik úr –, ön úgy látszik, hogy nehány évvel hátramaradt: a világtörténelem tanulmányában, s a magasabb diplomáciáról pedig igen hiányos értesítésekkel bír.

– Már az igaz, nekem csak a zselékre és szószokra van gondom; s különösen mint francia, a barbár népek, oroszok, magyarok, autrichienok történetét nem szoktam tanulmányozni.

A kitérés sikerült. A főkomornyik úr prédául esett az udvari cukrász semmit nem tudásának, s nagy készséggel világosító fel őt a következő históriai egymásutánról:

“Constantin cár, Hermione Peleia hercegasszony atyja, mikor trónra lépett, az előde által addig követett politikát gyökeresen megváltoztatta. Felmondta a német barátságot, udvarából kiküszöbölte a német államférfiakat, s elkezdett orosz nemzeti politikát követni, s egyúttal alkotmányos kormányhoz akarta szoktatni a népét. Ezáltal három dolgot ért el; az egyik az volt, hogy a német diplomáciát egészen elidegenítette magától, a másik az, hogy az orosz főnemességet halálos ellenségévé tette, a harmadik meg, hogy az orosz nép, amint egy kis alkotmányos levegőhöz jutott: elkezdett jakobinus lenni. (Ilyen veszedelmes dolog az az alkotmány!) Egyszer aztán az orosz főnemesek összeesküdtek a cár nagybátyjával, Mihállyal; Constantint letették, családostól számkivetették, s Mihály cár alatt helyreállították a régi nemesi uralmat s a jobbágyságot. Erre aztán roppant lázadás tört ki. A felkelők az általuk először használt léggömbök segélyével porrá zúzták a Kremlt, a bennszorult nemesi hadakkal együtt; hová lett Mihály cár, azt ma sem tudja senki. Szentpétervárott most gonoszabbul megy a dolog, mint Párizsban 1792-ben. A rémuralom kormányát egy nő ragadta magához, kinek neve Alekszandra, de akit népszerűen csak Saszának neveznek, s ez egy valóságos női Robespierre, egy démon, egy szörnyeteg, kinek véres szeszélyei rettegésben tartják Európát, aki hadat készít minden ellen, ami még fennáll; trón, oltár, nászágy, s ha rémuralmával rendet lesz képes odahaza csinálni, rövid időn, mint az Apokalipszis hétszarvú sárkánya fog lerohanni Európa többi országaira. A letett cár, Constantin pedig ide menekült Magyarországra, s itt oltalmat talált. Felséges urunk nem tagadhatá azt meg tőle, ki halálos betegen jött ide; még kevésbé leányától. Most a vendégszeretet által először is kellemetlenül lett érintve a német udvar, mellyel Constantin ellenséges viszonyokat tartott fenn; másodszor ránk idézte veszedelmes figyelmét a rettenetes szörnyetegnek asszonyi alakban ott a Néva mellett. Ez a szoknyás Dzsingisz kán nem átallotta nyíltan kihíresztelni, hogy amelyik európai uralkodó vagy annak bármelyik ivadéka nőül meri venni a cár leányát, azt ő rögtön haddal támadja meg, s nem nyugszik, míg a koronás férj és feleség mint fogoly kezei közt nem lesz. Ez a mi siralmas állapotunk. – És íme, most őfelsége saját koronás uralkodónk ábrándozik a veszedelmes szép ábrázatról. Jó szerencse, hogy Hermione Peleia hercegasszony, ismerve a fölöttünk lebegő veszélyt, rendületlenül áll azon elhatározása mellett, hogy zárdába menjen, s miután ő anyja után római katolika, egy katolikus kolostort készül alapítani.”

Az udvari cukrász úr olyan áhítattal hallgatta az előadottakat, mintha ő csakugyan nem tudna mindezekből semmit.

A félrevert harangok folyvást kongtak Budán és Pesten, s a királyi várpalotának most már minden ablakán világított be a vérvörös ég. Pesten nagy tűznek kell lenni.

– Hanem urak! – mondá végül a főkomornyik. – Most azután hármas lakat legyen ám mindegyikünknek a száján; mert nem szeretnék annak a háta lenni, akinek a nyelve kibeszéli azt, amit ma láttunk.

Mind a hárman kezet adtak egymásnak, hogy hallgatni fognak, mint a sír.

A testőrfutár úr pedig azt gondolá magában: “Ezért a titokért nekem a Le Menteur megád száz forintot.”

A főkomornyik úr így szólt magához: “A mai felfödözésért Mária Annunziata főhercegnő kieszközöl nekem egy Lipótrendet.”

Az udvari cukrász úr pedig már be is írta a bevételek rovatába: “Ez arckép titkáért ezer rubelem van Pavloff miniszternél Szentpétervárott.”

A tüzet csak reggelre tudták eloltani; de az Országház megmenekült a tűzoltók erélye által.

Őfelsége csak hajnal felé érkezett haza. Arca barna volt a füsttől, s egyenruhája tíz helyen kiégve a ráhullott sziporkáktól, két kesztyűje csupa sár és korom.

Mikor szobájába érkezett, első tekintete az íróasztalán feledt arcképre esett.

A főkomornyik, ki szobájába kísérte, feszes tisztelgéssel maradt állva az ajtóban, őfelsége számára tiszta ruhákat tartva készen. Pedáns, borotvált arcán nyoma sem látszott annak, mintha tudna arról valamit, hogy mit néz most a király.

A király pedig azt nézte, hogy leveléhez valaki hozzányúlt. Az az aranypor, mellyel ő levelét behintette, az alatta levő fekete bőrlapon szétszóródott, s most a levél, mely az olvasás közben félrecsúszott, hézagot mutatott az aranyporos lap és szegély között.

A király arca lángra gyulladt. Fel volt hevülve az éji vésztől. Odasietett kemény léptekkel szolgája elé, s ajkain e szók készültek kitörni: “Kémek! Árulók! Kik körülem vagytok mind.”

Hanem amíg szobáján végigment, ura lett önmagának: ránézett hidegen a testéhez mindig legközelebb álló szolgára, s azt mondá neki nyugodtan: “Add fel ingemet.”

A főkomornyik mélységes jobbágyi hódolattal jegyzé meg, hogy őfelsége ma vadászatra fog menni, s az ismét olyan hely, ahol szükséges felvenni az atlaszpáncélinget.

– Soha többé – mondá a király.

Mennyit ér a király?

Uralkodó főket szokott az a gondolat nyugtalanítani, hogy mennyit érhet a király, koronája nélkül.

Nagy Péter cár egy nap elment napszámba fát fűrészelni, keresett vele egy tallért, ezen vett egy sajtot, azt hazavitte Katalin cárnénak e szóval: “Lásd, ha cár nem volnék is, el tudnálak tartani”. – Hunyadi Mátyás király egy nap a Hegyalján valamennyi udvarához tartozó főnemessel egyben, beállt szőlőkapásnak, ehhez is értett; máskor meg álruhában eljárt igazságot tenni a nép közé, s jó bírónak tapasztaltatott. – III. Napóleon Lajos a tanári pályán tüntette ki magát. – Nagy Fridrik harci diadalai közepett azon megnyugtató érzést is megszerezte magának, hogy még mint versíró is meg tudna élni (soványul az igaz). – Lajos bajor király színművészi tehetségei felől igyekezett magának meggyőződést szerezni. – Őfelségének, II. Árpád királynak egyik őse gyakorlati vadász volt: csak zergét kétezer darabon felül ejtett el saját királyi kezével; egy még korábbi őse pedig igen jó gazda volt, úgyhogy mikor egy veszélyes európai hadjárat végén közel volt hozzá, hogy országait, koronáit mind elveszítse, azzal vigasztalhatá magát: “Mégis én maradok akkor is Európában a leggazdagabb privatier”, ami csakugyan a legokosabb hivatás.

II. Árpád királynak ilyen αβασιλικωζ hajlama volt a festőművészet.

Kora ifjúságában szenvedélye volt ez, s mind a müncheni, mind a pesti, már akkor európai hírű festői akadémiákon gyarapította tanulmányait. Különösen a tájfestészet volt kedvence. A fájtestészetnek különböző iskolái vannak, közönséges halandó válogathat közöttük: egyik modor a “hangulati”, másik a “hatásos”, a harmadik a “realisztikus”, a negyedik az “irályos” tájképekben tünteti ki magát; az ötödik az úgynevezett “szép vidékek” ábrázolásában különködik, s őfelségének az a fejedelmi gondolata támadt, hogy ő mindezt a sokféle modort és iskolát tudná és akarná eggyéolvasztani. Miért ne? Ha annyiféle monarchiát sikerült eggyéalakítani, miért ne annyi festészeti iskolát is?

Csak arra nem tudott őfelsége rájönni, hogy van-e ehhez igazi tehetsége. És azt nehéz egy királynak megtudni. Ki meri őt megbírálni? Akármit alkot, az mind tökéletes, s ha másnap azt, amit tegnap alkotott, összerontja: az is tökéletes munka volt. Mindenki hízelkedik neki szemtül szembe. És amihez kezd, azt mind a legteljesebb siker koronázza – azt mondják neki. Ha egy kép, melyet ő festett, a világ elé kerül, egyhangúlag azt fogja róla mondani minden hírlap, minden udvaronc, hogy e mű szerzője egyesítette mindazt, amit Hildebrandt, Kalckreuth, Markó, Achenbach és Ligeti ecsetében remek volt! Hisz az már megtörtént egyszer őfelségével, hogy egy udvari ebéd alkalmával, melyen legmagasabb rokonai s legfőbb hivatalnokai voltak jelen, megfordított tányérjának fenekét a gyertya fölé tartva befüstölte, s azután egy fogpiszkálóval e füstalapba egy holdvilágos tájképet hevenyészett – tréfából, unalomból. S egy hét múlva valamennyi képes újság tele volt az ő remekművének aquatinta másolatával, s értekezéseket írtak róla a legszakértőbb modorban, hogy a király mily kitűnő “fumi” rajzoló, kit e genre-ben a leghíresebb Gally mellé lehet tenni.

Mikor őfelsége vadászköntösét felvette, egy ív kínai répapapirost pálcavékonyságban összegöngyölgetett, s annak üregét telédugta minden színű pasztelldarabokkal.

Midőn a király vadászatra indult, a fővadászmester egy Engendre-féle lőfegyvert szokott őfelségének prezentálni. Ez a fegyver a fővadászmester által töltetett meg s két csőből áll; az egyik csőben van húsz töltény, miket egy gépmű egyenkint a másik cső lőkamarájába áttaszít, két lövés között csak két másodpercnyi időköz szükséges. A töltények durranyagát az úgynevezett “német fehérpor” képezi, mely vérlúgsavból, égenyzöldegből és nádcukorból készül; nagyobb veterővel bír, mint a fekete lőpor, s nehezebben lobban fel; minthogy azonban a vasat erősen rozsdásítja, a hozzávaló fegyver csövének arannyal kell burkolva lenni.

Ezt a fegyvert, miután a fővadászmester átadta őfelségének, egy hozzávaló bőrtokba helyezik; a tokot bezárják, s a kulcsát átadják a királynak. E fegyver által a király fel van szabadítva – a puskatöltő személyzet (Hofbüchsenspainner) alkalmatlan közellététől.

Azalatt, míg a királytól a fővadászmester eltávozott, hogy a fő udvari vadászt beküldje a fegyver átvételeért, a király belecsúsztatá a puska üres csövébe az éppen beleillő papírgöngyöt a pasztelldarabokkal, s azzal bezárta a tokot.

A várhoz csatolt écurie udvarában már összegyűlve vártak a magas és legmagasabb vendégek őfelségére, szeszélyes vadászöltözetekben. A főrendű vadászcsoport közepett őfensége Henrik Zsigmond főherceg magyarázá a szakértő fenségeknek és főméltóságoknak a “dingó-kopók” előnyeit.

Ezek igen nevezetes állatok. Az angol rókakopók s az ausztráliai vad dingók keresztezéséből származott korcsok. Egyik különösségük az, hogy nem nélküliek.

– Tehát kutya-öszvérek! – jegyzé meg elmésen őfensége VI. Napóleon Lajos, egy finom testalkatú mozgékony ifjú, kinek dicső őséből már egyetlenegy vonása sincs.

– Tökéletesen. És ennélfogva rendkívül közönyösek minden fajukbeli állat iránt. A másik tulajdonságuk az, hogy nem ugatnak.

– És ez mire jó egy vadászkutyánál? – szólt közbe Vilmos herceg, a Welf-trón aspiráns örököse, egy minden tekintetben hosszú uraság, ki ha a nagy állát az előtte szólott francia praetendensnek cserébe adhatná, azt nagyon boldoggá tenné a megközelített napóleoni családi hasonlatosság szempontjából.

Henrik Zsigmond főherceg kész volt a magyarázattal. Ő a vadászati szaktudományban akadémiai végzettséggel bír.

– Ezek az előnyök majd mindjárt kifognak tűnni a “gnú”-vadászatnál. Méltóztatnak tudni fenségeitek, hogy amióta a budai erődítések elkészültek, az enceinte-be eső nagy terjedelmű erdőségeket a kormány az országos acclimatáló társulatnak adta által. Ez a többi között meghonosította az afrikai gnút. Ez a sajátszerű állat, mely a szarvast, a bivalyt és a lovat egyesíti magában, eddigelé csak lesből vagy cserkészve volt vadászható. A hajtóvadászat nem sikerült ellene, mert amint a gnú meghallja az ebcsaholást, az egész csorda összeszalad, a fejét befelé, a hátulját kifelé fordítja, s olyankor semmi kutya rá nem uszítható. A hosszú fehér lófarkáról azt hiszi a kutya, hogy lovat lát maga előtt, s azt nem támadja meg. Ha pedig magányos gnút lephet külön a vadászeb, az szemközt fordul vele: vakmerő, gonosz állat; meg nem fut a helyéből, ott verekszik egy helyben az ebekkel, s megpiszkolja vadászkutyáinkat. Aztán van ennek az állatnak az egész kinézésében valami igéző, ami megrettenti a kutyákat. Barna, karcsú, paripának termett törzsökéhez, hajlékony nyakához, a vad tekintetű fekete bivalyfő, nyakán a fölfelé álló lósörény, félig fehér, félig fekete, széles homlokán fehér bozontos üstök, állkapcáján hosszú, fekete szakáll, s a rettenetes főn két erős, előhajló szarv, mely először lefelé görbül, azután egyenesen fölfelé. És ehhez oly karcsú lábak, mint a szarvasé, hasított patával; és gyors mozdulatok, mint az ördögé. Valamennyi kutyafajtánk mind szégyent vall ellenében. Hanem végre kitaláltuk a megfelelő tromfot. Nézzék, fenségek, ezt a gyönyörű állatot! (Itt őfensége odahúzta magához örvénél fogva a dingó-kopót.)

E percben érkezett meg a király a vadásztársaság közé. Hódolattal nyitottak neki utat egész a nap hőseig: a nevezetes ebig.

Őfensége Henrik Zsigmond a legmagasabb jelenlét által buzdítva, most már egész teljében kifejtette kynologiai ismereteit.

– Van szerencsém felségednek legalázatosabban bemutatni a vadásztudomány legújabb vívmányát, a néma dingó-kopót, mely az eddig vadászhatlannak tartott gnúnak képes lesz a parolit megadni. Ez az állat mindazt egyesíti magában, ami egy vadászkutyánál tökéletesség. Arcvonásai hasonlítanak a tübeti doghoz; hasított széles orra, lefityegő alsó ajkai s az a bizonyos ránc, mely a szájtól a szemig húzódik, olyanforma tekintetet ád neki, mintha gúnyosan nevetne; míg az erős mellkas, a felálló hegyes, szőrös fülek a dán molossra emlékeztetnek. – Karcsú lábainak minden inát megszámlálhatni a bőrön keresztül, s ha csak gyors lábai, éles tekintete, finom hallása után ítélnők meg családi rokonságát, inkább agárnak kellene őt neveznünk; de nemesi criteriona éppen a szaglásban rejlik; ebben túltesz az angol pointeren, sőt a gál véreben is, melyhez , egérszerű, bozontos szőre oly meglepően hasonlít. De most következnek legarisztokratikusabb kitűnőségei. Ez valóságos ivadéka az ősebnek, a mebbiának, mely csupa autochton szenvedélyből egymagára szokott vadászni: nem éhségből, csak noble passzióból, s vadászik nálánál erősebb dúvadakra is. Első lábain csak négy körme van s azok olyan élesek, mint a hiénáé, melyhez fölálló sörénye is némileg hasonlatossá teszi; ámbár szemfogainak hiányzása az alsó állkapcából emlékeztet a nepali buansura. Hanem ami végre elvitathatlanná teszi az ereiben folyó dingóvért, amint a mexikói mondaná: “sangre azul”, ez először is az a sajátságos dingóbűz rajta, mely valami keverék a sakál és cibetmacska szagából, s másodszor, ez a veleszületett specifikus gyűlölet a többi kutyáktól rettegett gnú ellenében, melyet képes egymagában felverni, meghajtani, vele megküzdeni, és azt elfogni, egyetlen csahintás nélkül.

A király oldala melletti miniszter, gróf Bodzay Titusz gyönyörteljes bámulattal hallgatá a főherceg előadását: “Ez aztán a mi emberünk!”

Őfelsége pedig azt mondá a felmagasztalt hybridumra, hogy:

– Fertelmes állat!…

(“Ki nem állhatja a vadászebeket!” – súgák egymásnak a magas uraságok, nagyokat sóhajtva utána.)

Őfelsége aztán felült nyitott kocsijába, melléje a miniszter, ki a kocsizás alatt következő előterjesztést tett a királynak:

– Egy titkos összeesküvésről kell felségedet értesítenem, melyet az egész vadásztársaság, őfenségével Henrik Zsigmond főherceggel az élén, tervezett. – Magam részére, ki szintén részes vagyok a complottban, kegyelmet esdek. Minthogy felséged az elmúlt éjt ébren tölté, sőt ki is fárasztá magát az Országház megmentése közben, minden alattvalójának méltó bámulatára a legnagyobb veszély színhelyén buzdítva ernyedetlenül, annálfogva a vadásztársulat azt a tervet gondolta ki, hogy a hajtóvadászatot a János-hegy nyugati oldalán kezdi meg; felséged számára várópontul az agancskunyhó jelöltetvén ki. A vadászkordon egész a kápolnáig és a Disznófőig fog terjedni, s nagy messzeségben távol tart minden közeledőt. Mire a hajtás az agancskunyhóig érkezik, a felvert gnút egyenesen arra terelve, akkora elmúlik dél. Délig felséged közóhajtásunk szerint kipihenheti a múlt éj fáradalmait. Ezt nem kellett volna elárulnom, de felséged magas személye iránti hűségem minden egyéb tekintetnél előbb való.

Mindezt a miniszter olyan komoly pátosszal adá elő, hogy őfelsége egész fejedelmi teljhatalmával bírta csak önmagát megakadályozni a hangos hahotára fakadástól.

Az említett agancskunyhó egy kisded, barokk ízlésű vadásztanya volt a hajdani Sváb-hegy és Zugliget találkozójánál, azon a gyönyörű fennsíkon túl, amit “Mátyás király sétányának” tartanak. A kunyhó oszlopfői mindennemű agancsokból vannak alakítva, az ajtó fölött egy óriási iramszarvasfő tartja roppant lapátjaival a kiugró tetőzetet, melyen sűrűn felfutó repkény képez egy természetalkotta árnyékos marquisé-t a bejárat két oldalán.

Kedves, nyugalmas hely, vadásznak – és gondolkozónak.

E vadászlak előtti téren találkoztak össze a nagynevű vadászok, mielőtt állásaikra szétvezényeltetnének.

A fennsík meredélyére állva, a legfelségesebb panoráma tűnt eléjük. Balról a vulkán alakú János-hegy, sűrű bükkerdejéből kiemelkedő váracsával, melytől egy sor Maximilián-toronnyal erődített bástya fut alá a Zugligetig, jobbról a Vezér-halom, Isten-hegy erdőlepte oldalai, úri várkastélyok szeszélyes ormaival; a két erdős magaslat között a mosolygó Zugliget, melyet az acclimatáló társulat ausztráliai, japáni és kínai fákkal telepített be. Gyönyörűen tűnik fel különösen a Zugliget villái között elkígyózó sétány, melynek két-két sor fája, az egyik a japáni mikánfa, a másik egy újhollandi santalfaj; a mikánfa levelei csaknem fehérek, a japáni santal levelei pedig kékek; úgyhogy a távolból e sétányút mint egy kettős kék-fehér szalag tűnik ki. E sétányt egy kedves emlékű királyné nevére Erzsébet útnak nevezik. Innen elkezdve azután nagy messzeségig egy óriási háztömkeleg látszik. Budapest, Ó-Buda egybeolvadva a hajdani falvakkal. Új-Pest, Fóth, Palota, Cinkota, Rákos képezik a tovaterjedő város előrészeit; s keresztülszeli azt a méltóságos ősfolyam, melynek azúr tükrén hajórajok úsznak egymást előzve, kerülve (nem gőzhajók többé, a calorigép elfelejteté a gőzt és kőszénfűtött üstöt), s a tekintélyes metropolison túl terül aztán a világrész egyik legszebb rónája, melynek látkörét a föld hajlása képzi. Gyönyörű távol: aminőt Markó képein bámultunk egykoron.

Ez a fejedelmi kilátás ismeretes is minden turista előtt; le is van rajzolva, lefestve, lefényképezve számtalanszor.

A vadásztársaság a reggeli vadászkorty fölhajtása után nem is állhatá meg, hogy egy pillantást ne szenteljen nagy munkája előtt e felséges látványnak.

“Milyen szép ország!” – sóhajtá magában a Napóleon-utód. – “S ez az én ősömé lehetett volna, akinek úgy volt felajánlva, mint egy szippanat burnót.”

“Milyen szép ország!” – áhítá magában a Welf herceg, félig nyitott szájjal. – “S ez egykor Németországhoz fog tartozni szintén.”

“Milyen szép ország!” – gondolá magában a szerb trónkövetelő, ajkába harapva. – “Hogy fognak ezen nemsokára az orosz paripák végigtaposni!”

“Milyen szép ország!” – mondá magában büszkén Henrik Zsigmond főherceg. – “S ebben én vagyok a leggazdagabb úr!”

A király pedig talán azt sóhajtá:

“Milyen szép ország! S ebben az országban, mely az enyém, nincs egy ember, aki az enyém volna.”

Ki mit gondolt, bizonnyal megtartotta magának, s azzal kiadva a vadászparolákat, az erdők ösvényein szétoszlott a vadásztársaság, egyedül hagyva a királyt az agancsháznál.

A terv, mint már el van árulva, az volt, hogy őfelsége hadd pihenje ki magát az agancsházban; addig a vadásztársaság a kopófalkával a máriaremetei völgyben felhajtja a gnúcsordát, a bikát kiszakítják belőle, mely a csaholásra makacs lesz és helytáll, akkor aztán ráeresztik a dingó-kopót, s az egymagában meghajtja a gnúbikát, s ha minden előintézkedés sikerül, éppen őfelsége álláspontja felé fogja szorítani, hogy az a legmagasabb vadász által ejtessék el.

Mikor aztán őfelsége egyedül maradt, nem használta fel az alkalmat, hogy letehesse magáról a királyt, és lehessen ember, aki ha elfáradt, aluszik; nem: több akart lenni, mint király. Nem pihenni: alkotni akart.

Mikor ezen a szép látványon végigtekintett, a királyi lélek azt suttogá benne: “Tudnád-e még ezt a szép országot, mely felül növekedik, alul rohad, újraalkotni?” A művészi szellem pedig azt kérdezé tőle: “Tudnál-e egy ilyen képet alkotni?”

Megkísérlé.

Hiszen lefestették már sokan; nagy, híres művészek, a fényírda híven visszaadta azt halmozott szépségeinek minden részletével.

A király mást gondolt.

Húsz lépéssel hátrább lépve, mint ahonnan mások felfogták e képet, a fennsík szegélye eltakarja a fényűzés és gazdagság palotáit; a zugligeti völgy, az isten-hegyi domb elmaradnak; helyettük előtérbe lép a fennsík őserdeje: a sokszázados bükk és kőrisfák, mohos, repkényes oldalaikkal, az iszalag, boróka és galagonya irtatlan bozótja egy amerikai vadon tekintetét nyújtja; a fű buja, mint a pampasokban, s a tér üres, mint Ausztrália állatszegény erdejében; komor, rideg erdőrészlet. S egyszerre rögtön, minden átmenet nélkül előtűnik a távolban elterülő város, a kék folyam csendesen mozgó hajóival s aztán a sárga kalászos róna, ködbe vesző végtelenjével. E mesterkéletlenül nagyszerű ellentét az, ami a művésznek a legelső eszmét adta.

Egy tábori szék, egy háromlábú asztal, melyre kartonját felszegezte, ott állt az agancsház marquise-ja alatt: a király elkezdett alkotni.

Csak vázlat volt, amit készített, csak pasztellrajz, érdes papírlapra. Nem vesződött az apró részletekkel: az egyetemes hatást leste el, azt adta vissza.

S amint műve fejlődött rajzónjai alatt, lelke akként emelkedett azzal együtt. A művész szelleme emelte a király gondolatait. Mentül magasabbra szállt a nap, a megragadó ellentét a kép előtere és háttere között annál jobban kitűnt: a zord, hideg, túl erőteljes és a meleg, világító, gyöngéd, egy lapon egymásba foglalva. Kontraszt, mely harmóniában áll; lehetetlenség, mely eleven való. Egy ősvadon, melynek háttere egy ifjú metropolis, egy nevető róna.

A nap már delelőre járt, mikorra a király elkészült a brouillonnal. És akkor aztán, mikor maga elé állítá a hevenyészett vázlatot, akkor – nem volt vele megelégedve. A művész szeme felfedezte a hiányt. Ez a kép üres. Egy holt erdő és egy néma város. Hatása végtelen melankólia. Pedig nem illik a kettő közé semmi. Emberi képek, vadászok, nimfák, népies alakok egyszerre lerántanák azt a misztikus hatást, amit e kép felmutat, s mely igézet pedig hibája marad a képnek: hatást gyakorol, melyről a néző nem tud magának számot adni.

A művészi ábrándokat egyszerre fölzavarta a hajtóvadászat zaja; a hajtók trombitái, a kopók csaholása már a János-hegy innenső oldalán kezdett megzendülni, s terv szerint az agancsház felé közeledék.

A vadászlak mögött sűrű virginiai borókabozót lepte el a fák alját világoskék bogyóival – mintha nefelejcsvirággal volna behintve.

A távolból a bozóton keresztültörő csörtetés hangzott, mely egyenesen az agancsház felé közelített.

A király hirtelen összegöngyölíté kartonját, s visszadugta azt vadászfegyvere csövébe. A vadásztársaság rajtakaphatná, hogy ő tájképet rajzol, s minő gúnyolódás lenne abból! Úgy járna, mint egykori királyi rokona, bajor Lajos, mikor Trisztán jelmezében kapták udvaroncai – énekelve!

“Szolgák” foglalatossága a művészet.

Ámde az, ami a király háta mögött a cserjéből előtört, nem vadász volt, hanem maga a vad.

A gnú.

A capföldi indigena nagy szökésekkel veté magát keresztül bozóton és dűlt fákon, s azután poroszka lépésben, mint a zsiráf, ügetett ki a tisztásra, két szélső lábát emelve egyszerre.

A mint azután a meredélyhez ért, ott egyszerre megállt, és visszanézett.

Afrikai utazók régen említek már azt a szokását e vadnak, hogy mikor üldözőjét jól elhagyta, akkor megáll, visszanéz rá, bevárja, s akkor odább csalja maga után, míg jól kifárasztotta; végre helytáll neki, s megverekszik vele.

A királynak alkalma volt húsz lépésnyi közelből szemlélhetni e vadat.

Gyönyörű példány volt. Ötéves bika; évei számát szarvai tövén mutatják a rovátkok. Alakja, magassága egy erőteljes paripáé, nyakát is úgy tartja, mint egy büszke mén, s hosszú, fehér farkát is éppen úgy emeli lobogósan a magasba. De szőre az iramvadéhoz hasonlít, s lábai karcsúk, mint a szarvasé, és felálló sörénye már kezdi a fenevadak sorába emelni; a vadkan, a hiéna, a taránd sörénye ilyen, de ez még bozontosabb, alul fehér, felül fekete, s bevégzi e minden állatból összerakott hybridumot az ijesztő, széles homlokú bivalyfej; csakhogy nála az előrehajlott bivaly szarvak még visszahajlanak merészen fölfelé; ehhez még egy fehér bozontos üstök a homlokon, s egy hosszú, fekete, kecskeszakáll az állon. S a fertelmes főhöz a legszelídebb szép szemek, minők a zsiráfé: mintha ez az ördögfő csak egy rút álarc volna, melynek rémképét a két dióbarna szem meghazudtolja.

De az ellenfél sem váratott magára sokáig. Ugyanazon a nyomon, melyet a juniperus bozóton át tört a gnú, rohant elő a dingó-kopó, csaholás nélkül, bozontos farka villanyberzedten repült utána, szemei vérben forogtak, lefittyedt alsó ajkáról szakadt a tajték, szökellései inkább hasonlítottak a farkaséhoz, mint a kutyáéhoz, orrát csaknem a földön hordozta. A gnú bevárta őt. Elfogadta a párbajt. A dingó-kopónak sikerült őt csordájától különszakítani, de neki is sikerült a dingó-kopót elválasztani a többi falkától. Most aztán helytállt neki, hogy megmérkőzzenek egymással.

Remek bajvívás volt az. A véreb nekiszáguldott a szarvas vadnak egyenesen, s amint közel ért hozzá, egyszerre félrecsapott, azzal a szándékkal, hogy a hasa alá vághasson, s akkor egy csapással kihasítsa az oldalát, míg a gnú a szemközti rohamot várva, szarvaival a levegőbe döf el. Csakhogy a gnú nemcsak a szarvaival, hanem a lábaival is tudja védeni magát. Külön mindegyik hátulsó lábával s együtt a kettővel tud veszedelmes rúgásokat adni, s ha ért a vadászeb a cseltámadásokhoz, azokkal szemben a gnú valóságos ördögtáncot jár: bámulatos gyorsasággal veti magát egyik oldalról a másikra, hol farral, hol szarvval fordulva ellenfelének, éles patáival felrugdal a légbe, hegyes szarva villáival felhasogatja a gyepet. Sörényének egy-egy csimbókja már a dingó-kopó fogai közt maradt, de az is kapott már cserébe egy-egy rúgást. – Most egyszerre lesunyja magát a véreb a fűbe, fejét a földre fekteti, csak fara van magasra emelve. Lompos farka időközönkint ideges csapásokkal veri horpaszait, fülei fel vannak hegyezve. Így marad fekve ott. Pihen talán? Nem! A végső veszedelmes szökéshez készül. Erejét szedi össze: a távolságot méri ki, a gnú hat lépésnyire áll előtte, a végső szökéssel a dingó-kopónak párducmódra kell a gnú nyakára ugrani, éles körmeit a bőrébe vágni, s fogaival a torkát átharapni.

Amint a kutya e lesunyó fekvésbe húzta össze magát, a gnú is veszteg maradt. Ösztöne sugallta neki, hogy most kell vigyáznia legjobban, hogy ellenfeléről egy pillanatra sem szabad a szemét levenni, hogy végveszedelme előtt veszteg kell megállnia.

A kétszarvú vad oly nyugodtan állt ott a fennsíkon, fejét magasra emelve, mozdulatlanul, ahogy csak vadász kívánhat maga elé kapóra vadat, bal lapockájával a király felé fordulva, ki húszlépésnyi közelben ült a repkénylepte bozót mögött. A legbiztosabb lövés.

A király csendesen kivette tokjából fegyverét.

De nem azért, hogy a gnút lelője vele; hisz akkor a kartonját is foszlánnyá lőtte volna, mely a csőbe volt dugva. Nem. A vázlatot vonta ki belőle s azt kiteríté maga elé – és azokat a feszült pillanatokat, amíg az üldözött vad és az üldöző egymással farkasszemet néznek, arra használta föl, hogy a “szép szörnyeteget” odarajzolja vázlatára.

Királyi hidegvér kellett ahhoz – s még valamivel több – művészi nyugalom!

A szarvas vad bizonyosan észrevette az emberi mozdulatot is, mert annak a szeme minden oldalra szokott látni; hanem azért mozdulatlan maradt. Két ellensége közül kiismerte tán az a csodaösztön, mit az “állatok lelkének” neveznek, hogy ez itt egy fejedelmi lelkes lény; amaz ott egy cudar szolgaállat s attól kell félnie inkább. Veszteg állt, míg a király művészi rajzónja büszke idomait gyors kézzel vázolá, s mintha kevély volna e kitüntetésre, magasra felemelé a légbe az orrát és megszólalt.

Igenis. A gnúnak szava van, széles alsó ajkai, mozgékony nyelve emberi hangokat adnak, miket lesben álló vadászok mindig egyformán szoktak tőle hallani. Ezek talán a vészt jelző szók nála.

A végveszély előtt álló gnú e szókat mondja panaszos, méla hangon:

“Onje – navend – belem.”

A beszélő állat nyaka magasra volt felnyújtva ekkor, orra az ég felé emelve, szarvai hátrahajolva. A legkedvezőbb pillanat a dingó-kopónak a rárohanásra.

A véreb egy remekül kiszámított szökéssel lökte fel magát fektéből, gyorsan mint az oroszlán – ámde a gnúnak még egy védelmi fogása volt félretéve: ez az antilop-mozzanat. Abban a villámrövid percben, mely nem elég többé arra, hogy félreugorjék, hirtelen térdre esik a gnú úgy, hogy a támadó véreb, mely a nyakára célozta az ugrást, egyenesen a szarvai hegyébe esik, s a következő pillanatban felhasított testtel repül a gnú hátán keresztül, s aztán aláhentereg a meredélyen, míg a bozótban fennakad valahol. Még akkor sem ordít, mint más agyonszúrt eb.

A diadalmas vadállat pedig még néhány másodpercig ott marad állva; most már egyenesen rámereszti szép barna szemeit a közelben ülő emberre. A király mégsem nyúl fegyveréhez. Siet vázlatát befejezni. A vad, melynek rút feje még rútabb most azáltal, hogy a dingó vére szarvain végigfolyt, s fehér üstökét veresre festette, nehány lépést közelit még a király felé. Tekintete egy lázadóé! A király mégsem cseréli fel rajzónját fegyverével, melybe húsz robbanógolyó van töltve. Ekkor aztán a fenyegetőn igéző, a rútnak szép vadállat ismét letérdel, leszakít egy dyctamnuslevelet a földről, melytől kívüle minden más kérődző undorodik, s azt a levelet a szájában tartva, csendes, méltóságteljes léptekkel távozik el a Zugliget felé terjedő egzotikus bozótba.

A király pedig önelégülten tekint végig a befejezett vázlaton.

Valami sajátságos, megdöbbentő hatása van most a képnek.

Egyszerre a csodás honosult vad alakja lett benne a főtárgy a merész ellentét, a közel rengeteg, a távol világváros csak staffage lett mellette. Van benne valami új. A vadonban nőtt, a győztes gnú nem állt még festőnek modellt soha.

Azonban hirtelen el kellett a képet rejteni a helyére. A juniperus bozóton túl már hangzott a közeledő vadásztársulat zaja: a fegyvernek tokjába kellett zárva lenni, mire a magas uraságok ideérkeznek.

Nagy robajjal jöttek. Büszkék voltak rá, hogy öltönyeik úgy össze vannak tépve, arcaik úgy összekarmolva a tövisektől. A csaholó falka a nyomon idevezetett mindenkit.

Voltak aztán bámulattól elhülő arcok, mikor meglátták a tusában feltépett gyepet, azon a dingó-kopó vérnyomait, magát a dingó-kopót egy kökénybokor tövében elterülve – és a gnút sehol sem.

Pedig a küzdelemnek itt kellett végbemenni a király közvetlen közelében. Őfelsége pedig ki sem vette a tokjából a fegyverét.

Henrik Zsigmond herceget annyira vitte a vadászindulat, hogy megfeledkezve alattvalói helyzetéről, azt a kérdést intézte a királyhoz, hogy “miért nem ejtette el felséged a vadat?”

– Azért nem – felelt őfelsége –, mert soha semmi ivadékom sem vadászott háziállatokra.

Az urak csak elszédültek a feleletre.

(– Nesze nekünk – súgá a főherceg a miniszter fülébe –. A legközelebbi sessióban az igazságügyér egy törvénynovellát fog benyújtani, melyben a gnú a vadászható állatok közül kivétetik.)

(– Majd visszaveti a felsőház – jegyzé meg rá őnagyméltósága.)

A fenséges refugiék, praetendensek és mediatizált hercegek gúnyosan tekintgettek a királyra; VI. Napóleon lenézően mormogá: “Nincs neki személyes bátorsága.”

Az egész mulatság el volt rontva.

A hivatalos lapban pedig szükségképpen referálni kellett a mai sport élményeiről. – Olyan tudós pedig nincs az egész literatúrában, aki ezt úgy tudja körülírni, hogy a királyt ne kompromittálja. – Akként segítettek aztán a dolgon, hogy kiszemeltek a sajtóbureau-ból egy olyan egyéniséget, akin már régen szerettek volna túladni, azzal szövegeztették a vadászatról adott tudósítást, az persze rosszul ütött ki, s azért azután harmadnap a cikkírót elcsapták hivatalából, hogy a királynak elégtételt adjanak.

Hanem a többi lapok tudósítóit nem csaphatták el, s azok bizony nemigen nagy kímélettel szóltak őfelségéről. – Egy király, aki a kapóra jött vadat nem lövi meg! Aztán legyen az ember képes dinasztikus érzelmeit megtartani! Volt élc elég.

De egyen sem nevettek annyit a jockey klubban, mint a Le Menteur calembourján, mely így szólt: “Azalatt, míg a többi társaság a gnút üldözé, őfelsége lelke harmóniáját keresve, vadgalambra vadászott.”

(“Hermione” görögül azt is jelenti, hogy “harmonia” s “Peleia” görögül “vadgalamb”.)

A király legrosszabb akarói csakugyan ezt találták fel számára legvalószínűbb “mentségnek”.

Hat nap alatt készen volt a király a képpel.

A “művész” meg volt elégedve alkotásával. (De hát melyik művész nincs megelégedve a saját művével?)

De az a kérdés, hogy mit mond hozzá a kritika? Hisz azt már minden művész tudja, hogy a kritikának rendes tarifája van: ennyi jár a magasztalásért, ennyi a szelíd elismerésért, ennyi a kegyes hallgatásért; “ez” a bíráló az aranyvaluta szerint ítél, a másik az ezüst szerint, a harmadik a bankót is elfogadja. – De mit szól a tiszta, megvesztegetetlen kritika, melyet a szerző nem tisztelt meg személyes látogatásával?

Legnehezebb feladat volt-ezt a képet innen a királyi várból kijuttatnia külvilágba. A kép öt láb széles és négy láb magas volt; azt nem lehet eldugni.

A király a reggeli órákban dolgozott, mikor más napokon sétáját szokta tenni, s oly óvatos volt, hogy még az olajfestékszagot sem lehetett megérezni rajta, s festőszobáját sohasem feledte nyitva.

Annyit azonban tudott, hogy a 4800 kenyérpusztító közül, akik udvari személyzetét képezik, egyetlen egyet sem talál, akire rábízhasson egy olyan titkot, amit el nem árulni már magában felségsértés.

No nem igaz? Hiszen akármely udvaroncnak azt fogja mondani, hogy “nézd: itt én festettem egy képet, eredj, vidd el, tedd ki a műtárlatba, hadd hallom, mit mondanak róla?” – hát nincs olyan elvetemedett jakobinus, aki őfelségét kitegye annak az esélynek, hogy a hírlapok szemtől szemébe fitymáló gorombaságokat mondjanak neki; hanem annál inkább kötelességének tartandja valamennyi műbírálót eleve suttyomban figyelmeztetni, hogy íme, itt van egy festmény, amelyhez úgy közelítsen minden kritikus, nehogy felségsértést találjon rajta elkövetni.

A király e mű bevégezte utáni reggel ismét lement sétálni a várkertbe; de nem tudott e tárgyban semmi kisegítő tanácsot adni magának. Így jár az ember, mikor háromszázhuszonhat belső titkos tanácsosa van! Akkor nem kap tanácsot, mikor kellene.

Amint a kertre nyíló ajtón ismét vissza akart térni a várpalotába, az ott őrt álló katona útját állta.

“Mi a jelszó?”

A király végignézte az őrt. Magas nyúlánk, ideges ifjú volt: a közkatonák azon időbeli egyenruhája, kávébarna frakk, elöl magyaros zsinórzattal (dualisztikus uniformis), feszesen állt erőteljes termetén; homlokát takarta a fekete sisak sárgaréz tarajjal s fehér-veres-zöld kétfejű sassal az ernyője fölött. Az őr, szuronyát védmozdulatra fogva, állt az ajtó küszöbén. – Nem ismer ön engem? – kérdezé a király.

– A jelszót! – ismétlé az őr változatlan arccal.

A király aztán megmondta a jelszót.

Arra az őr tisztelgett, s utat nyitott a király előtt.

A király még egyszer jól végignézett rajta. Rögtön odaizent azon ezred parancsnokához szárnysegéde által, hogy azt a katonát, ki ma reggel 5 órától 7-ig a várkertre nyíló ajtónál őrt állt, küldjék fel hozzá, mihelyt föl lesz a szolgálat alól szabadulva.

A parancs sietve hajtatott végre. A király meghagyta, hogy azonnal tudósítsák, ha a katona megérkezett, s reggelijét hagyta félbe, midőn jelenték, hogy itt van.

Eltávolított mindenkit elfogadási terméből, midőn a közkatonát maga elé bebocsáttatá.

Odament egészen közel a belépő elé, s sokáig nézett élesen ez arcba.

Ifjú, komoly és szelíd arc volt ez, színe barnás, alig színezett ott, hol az ifjúság rózsái szoktak nyílni; határozott, merész kifejezést adó orr; állán kétfelé váló selymes fekete szakáll; ajkai nemes metszésűek és teltek, a felső ajk fölvetett, szemei nagyok, világlók, feketék, erős, sűrű szemöldök alatt.

– Vegye ön le sisakját – szólt neki a király.

– Katonarend… – mormogá a közember.

– Feloldom alóla.

A közvitéz levette érc fövegét.

Homlokát akarta látni a király. A homlok az, amire az emberi jellem titkai vannak felírva: a homlok tud legtöbbet beszélni.

S ez a homlok nagyon jól egészíté ki az arcot. Egy valódi Mózes-fő állt a király előtt, kétfelé omló sűrű hajával, izomteljes, nagy, széles homlokával. Csak a fénysugár szarvak hiányzottak róla. Talán még azok is megjőnek.

– Mi önnek a neve? – kérdezé a király.

– Tatrangi Dávid.

– Zsidó?

– Nem. Székelyföldi magyar.

– Azért lehet zsidó. Vannak a Székelyföldön magyarok, kik a szombatot tartják meg, kik a keresztelést nem az atya, fiú, szentlélek, hanem az Ábrahám, Izsák és Jákob Istenének nevében végezik, böjtöt és munkaszünetet tartanak zsidó szokás szerint; az újévet a zsidó újév napjától számítják, és neveiket az ószövetségből veszik csupán, s ezért minden felekezettől üldözve vannak. Ön nem a “szombatosok” közül való?

Az ifjú még halványabb lett.

Halk, mély, csaknem zúgó hangja volt: zengő suttogás.

– Ha mondanám, hogy az vagyok, nem volnék az: mert ők titkot nem mondanak ki.

– De én önnek legfőbb bírája vagyok – szólt a király szigorúan –, ki előtt senkinek titokkal nem szabad bírni.

– Igaz – szólt az ifjú –, de egyúttal legfőbb egyházfőm, kinek a gyónás titkát nem szabad elárulni. Gyóntam. Igaz.

– A szombatosoknak két kiváló erényük van – monda a király. – Az egyik az igazmondás, a másik a titoktartás. Midőn utamat állta ön, tudta, hogy mit tesz?

– Tudtam: amit a törvény parancsol.

– S ha én önt erőszakkal megtámadtam volna, meglőtt volna ön?

– Meg.

– És ha önnek saját édesapja jött volna eléje, hogy ajtómon bejöjjön, meglőtte volna azt?

Az ifjú nagyot sóhajtott:

– Meg.

– Pedig a szombatosoknak tiltja a hit az emberölést.

– De az ország törvénye parancsol még a hitnek is.

A király hosszan nézett az ifjú arcába. Látta, hogy a zsinóros kirseyben (katonaposztó) nem közönséges lélek lakik.

– Helyesen tett ön. Én önt ki fogom tüntetni e magaviseleteért. Hallja ön, minő kitüntetést gondoltam ki az ön számára. Egy megbízást akarok önnek adni, amit végre kell önnek hajtani, anélkül, hogy megtudná valaki, hogy a megbízást tőlem kapta. Egy udvaroncomnak, egy cselédemnek nem szabad felőle neszt se fogni.

– Parancsoljon velem felséged.

– A feladat nehéz. Egy öt láb hosszú, négy láb magas olajfestményt kell innen a várból kiszállítani, azt az országos műtárlatba elvinni, kiállítani, anélkül, hogy valaki megtudná, hogy a kép honnan került oda, azt el kell adni igazi értéke szerint, s az árt hozzám elhozni, anélkül, hogy tudná a vevő, kinek a kezébe jutott a vételár. Ért ön engem?

A közvitéz arcán sajátszerű világosság látszott átderengeni.

– Mindent értek.

A király arca kezdett elpirulni. A művész hevülése volt az.

– Hogy fog ön hozzá?

– Nagyon egyszerű az. Fölséged nekem megmondta, minő széles és magas a kép. Fölséged maga szabadalmat adott a hazai művészeknek, hogy festményeiket, miket el akarnak adni, legelőször ide hozhassák, s az udvari képtárban állíthassák fel. Ami azután nem talál tetszésre, az a festőnek visszaadatik. Én a legközelebbi napon, mikor a katonai szolgálat alól szabad vagyok, s polgári öltönyt viselek, egy hasonló nagyságú festményt hozok ide. Az ki lesz téve az udvari képtárban. E képnek a rámájáról felséged, mikor egyedül marad, leveszi a festett vásznat, a másik festményt ráilleszti, s annak a tetejébe ismét az én silány festményemet, amit harmadnapra szépen visszavihetek.

– Nagyon helyes, nagyon helyes! – mondá a király. Annyira örült ennek a megoldásnak, hogy szinte elfeledkezék róla, hogy alattvalói legutolsójával, egy közkatonával áll szemben. – Elmehet ön! – mondá neki.

Azután belépő szárnysegédének kiadta a parancsot, miszerint az imént elfogadott közvitéz, Tatrangi Dávid, ki ma reggel a királyt mint őr feltartóztatá, s addig be nem bocsátá, míg a jelszót nem mondta, e tetteért a hadsor előtt nyilvánosan felolvasott napiparancsban megdicsértessék.

Harmadnap ott volt a király műve az országos műtárlatban.

És aztán egy hétig nem beszéltek a lapok másról, mint erről a képről. Mindenki el volt ragadtatva általa. Tünemény volt az: eredetiség; új iskola. Sokan feltalálták benne a jóslatszerű misztikus jelentést. Mindenki elismeré a kompozíció zsenialitását. Különösen az állatalakban eltalált nagyszerű mozzanat valami nem mindennapi művészi erőről tanúskodott. A technikát itt-amott megrótták benne, de az általános hatás minden bírálót egyaránt feltüzelt. És aztán találgatták a művész kilétét. Ki rejtőzi az álnév alatt? “Polgár Vazul!” Ha keresték volna a Vazul név görög mását “Bazil”, annak az értelméből megtudhatták volna. (Király.)

A király hét napig olyan mohón olvasta a hírlapokat, mint akármely művész.

A hetedik napon azt olvasta, hogy a kiállított mű megvétetett, mégpedig azon az áron, amelyet a művész megbízottja kért érte. Ki vette meg, az még egyelőre titok.

Ah! A király milyen kíváncsi volt rá, hogy mennyit adtak hát a festményeért. Hogy mennyit ér hát a király, mikor korona nincs a fején; csupán koszorú?

Másnap kihallgatási nap volt. Az előjegyzettek névsorában a király megtalálta Tatrangi Dávid nevét is. Az ifjú polgári ruhában jött. Közkatonának audienciát kérni nem volt szabad, hanem polgári ruhát viselni szolgálaton kívül igen, s ezzel elég volt téve a “reglementnek”.

– Fölséges úr, a képet eladtam, tiszteletdíját itt hozom. Hatszáz Árpád-arany. – Dávid átnyújtá a királynak az elefántcsont szelencébe rakott aranyakat, mik a szelence áttört faragványin keresztülcsillogtak.

A király olyan hőséget érzett a homlokában, az arcán, midőn az aranyakat átvette. Hatszáz arany! Az ő saját arcképére verve. A királynak ez idő szerint Magyarország aranybányái háromezernégyszáz font aranyat adnak évenként. Erdély kallóiból háromezer márk színarany jön elő, Ausztria aranytermése harminckét mázsát adózik neki, a folyamok, mik országait átszelik, a Duna, a Tisza, a Maros, az Olt, az Aranyos, a Szamos mind aranyat hordanak magukkal, s amit azokból kimosnak, az is mind a király aranya. A királynak és császárnak civillistája a két országtól tizenötmillió forint; hét millióra megy a magányvagyonának jövedelme; hanem azért a király arca mégis fölhevült, mikor azt a hatszáz Árpád-aranyat a kezében érzé, melyet egy önalkotta mestermű díjában kapott ismeretlenül. – Ez volt az egyetlen, igazi, tiszta hódolat.

Tán egy megnyert ütközetnek nem örült volna jobban.

– Itt hozom a vevő ellennyugtáját is, fölség – mondá Dávid, átnyújtva egy hosszúkásan összehajtott iratot.

– Nincs rá szükségem – monda a király.

– Nekem van rá szükségem, hogy átadjam, fölség.

A király átvette az iratot, s odatevé az asztalán heverő egyéb mindenféle folyamodás közé, miket kihallgatási napon kezében hagynak. Amelyik iratnak őfelsége behajtja a szegletét, az félretétetik és választ kap, amelyiket nem hajt be, az a lomok közé kerül. Ezt nem hajtotta be.

A király keményen szemébe nézett az előtte állónak.

– Bizonyos ön afelől, hogy az eladott kép eredetéről senkinek sem volt tudomása?

– Nem tudhatta senki, s hogy a vevő nem tudta, arról fölséged igen rövid időn a legcsalhatlanabb tanúságot fogja venni.

A király azon gondolkozott, hogy ezt az embert meg kellene jutalmazni. De hogyan? Pénzzel? Hátha magasabb vágyai vannak? Büszke katonajellem. Talán inkább vágyódnék előléptetés, tiszti rang után. Mondja meg ő maga.

– Én önt hűséges eljárásaért óhajtanám megjutalmazni. Van önnek valami kívánsága, amit királyi kegyemmel megvalósíthatnék?

– Van fölség. Óhajtanám fölségedet nem szolgálni tovább fegyverrel.

– Hogyan? Ön meg akarna szabadulni a katonaságtól? Ez a kívánsága? Ön csakugyan szombatos, azok tiltakoznak minden fegyver ellen.

– Ha azt teszik, felség, igazuk van. Az emberölés Isten ellen támadás. A katonai szolgálat szolgaság. A hadviselés országromlás. De én szívesen ontok vért, magamét vagy másét, hitem ellenére is, ha kell, s elvesztem inkább a mennyországot, hogy megtartsam hazámat. A harcban ott leszek fölséged közkatonái között, de most szeretnék szabadulni – öltönyömtől.

– S van önnek valami jogcíme e kívánságra?

– Van, fölség. Egyetlen fia vagyok az apámnak. Üzletünk egy jó hírben álló üveghuta a Székelyföldön, felügyelet nélkül tönkremegy. Apám pedig az őrültek házába van bezárva a Lipótmezőn.

– Akkor önnek teljes joga volt hatósági úton követelni a katonakötelezettség alól fölszabadítását; nem tette azt?

– Lehetetlen volt, fölség. A polgári hatóság azt mondta az apámra, hogy őrült, be kell őt záratni s engem elbocsáttatni; a katonai hatóság pedig azt mondta, hogy apám nem őrült; azt kell szabadon bocsátani, s engem kell besorozni. S most mind a ketten benn vagyunk. Én állok, az apám ül.

– Akkor mégis öné az eldöntő lépés. Ön nyilatkozhatott, hogy atyja elmeháborodott, s e nyilatkozata alapján elbocsátják. – De én nem akarom atyámról azt mondani, hogy őrült, mert nem az.

– Hát akkor meg nyilatkoztassa azt ki, s szolgáljon tovább. Apját pedig bocsássák ki a tébolydából.

– Azt sem tehetem, mert apám jó helyt van ott. Jól bánnak vele, s ő is jól találja ott magát.

– De ezt meg már nem értem.

– Felséged valószínűleg hallotta hírét a “Szentháromságnak”.

A király visszahökkent – hanem a másik percben elmosolyodott.

– Ah! – hiszen a lipótmezei tébolydáról beszélünk. Ott van három őrült, akik közül az egyik atya Istennek, a másik a fiú Istennek képzeli magát, s akikhez azután még egy “szentlélek” is került. S ezek együtt vannak mindig. Nem tudom, mire való az a tréfa a felügyelőségtől?

– Nem tréfa ez, felség. Ezek mind a hárman egy nagy, végtelen eszme üldözésében veszték el eszüket. Mind a hárman tudós, eszes emberek voltak, kik a légben repülés lehetőségét akarták megfejteni. Ez idő tájt sok ember őrült meg ebben. S a vágy oly természetes. A hadtudomány oly fokra fejlődött, hogy a legelső harcban, mely kitör, az emberiség egyik felének ki kell irtani a másikat. A huszadik század utolsó felét járjuk, s az a hit, hogy a kétezered év betöltésével el kell jönni az időnek, mely az örök “Isten békéjét”, az örök “treuga Dei”-t elhozza, az egész világot kezdi áthatni.

– Tehát ön is hisz a millenniumban? Lehetőnek tartja a Chiliasmust? A kétezredik év Isten békéjét?

– Ha emberek akarják, s Isten segít, lehető.

– Beszéljen tovább a három őrültről.

– Az egyik a léggömb kormányozhatóságának tanaiba őrült bele. E rendszerrel akarta lehetlenné tenni a hadviselést. Törekvése az aerosztatika örök törvényeibe akadva, a tudósból őrültet csinált, ki most azt hiszi, hogy ő az atya Isten, ki villámok helyett bombákat és srapneleket hajigál le a földre. A második eltérve a légsúlytan elméletétől, s félrevetve a hidrogén emelő segélyét, a légbeemelkedés elméletét egészen az erőműtani szabályokra fektette. Különösen a “calorigépet” alkalmazva összeköttetésben az “örök csavarral”. Ez meg is tette, hogy e gép segélyével rézsút merev irányban fel tudott repülni a magasba; de gépe nem volt kormányozató, leesett vele, szerencséjére a Balatonba; onnan kifogták: de mire életre jött, meg volt őrülve, s most azt képzeli magáról, hogy ő a fiú Isten, ki már egyszer élő testtel az égbe szállt, s erre erős bizonyítéka a két tenyere, melyet a repülőgépe eltört sodronyai, mikor beléjük kapaszkodott, keresztüllyukasztottak. A harmadik végre az én apám, akit mármost azután, eszmetársulat nyomán, a szentléleknek neveznek, és némi alappal, mert ő maga sokszor mondá magáról, hogy ő a János látományaiban ígért eljövendő “Paraklet”, ki a világot meg fogja váltani minden siralmaitól. Ő is talált fel egy repülő gépet, melynek elmélete a villanyerőn alapszik, üvegből és messingből van az egész. Az első alkalommal, mikor bemutatta azt a közönségnek, a gép szégyenben hagyta: az egész kísérlet a közönség gúnyhahotája közt bukott meg. Nem hagyta abba; változtatott a kondenzátorokon. A második nyilvános kísérletnél megindult vele a kerekes gép; de nem fölfelé, ahogy ő kiszámítá, hanem egészen saját tetszése szerint, a közönség közé; öles villanyszikrákat szórva maga körül, s agyonijesztve az egész népet, mely ekkor dühbe jött apám ellen: őt magát megverte, gépét összetörte, s még kárpótlást kellett fizetnie nehány villanyütött néző számára. Mégsem hagyott fel eszméjével. Megint más terv szerint alkotá meg villanygépét; most már egészen a madár alkatát vette mintaképül, szárnyakat alkalmazott üvegből, rézborítékkal. És gépe csodalatosan sikerült; sajnos, hogy jobban, mint ő maga tervezte. A repülőgép a villanyerő alkalmazásával felemelkedett a magasba, kormányozható is volt; hanem egy új tényező kifeledése miatt olyan erőt fejtett ki, hogy a szárnyak nem bírták meg, az üvegszárny eltörött, s apám a géppel együtt leesett egy erdő közepébe 1200 láb magasból, eltörte az egyik kezét és az egyik lábát, a fél állkapcsát, s csak csodára maradt élve. Ekkor rokonai bezáratták a tébolydába. Engem gyámság alá rendeltek. Most ez a három mártírja a tudománynak a lipótmezei tébolydába van bezárva, s minthogy szerepeiket ők maguk választották, s minthogy egész nap egymással vitatkoznak a legmélyebb tudományos feladatok fölött, azért a tréfás népelme úgy híja őket, hogy a szentháromság. És gyógyíthatlanok maradnak, minden tudományosságuk mellett. Az Atya anastasomaniai rohamokban, rombolásdühben szenved; minden holdtöltekor kényszerzubbonyt kap; a Fiú sitophobiát hozott magával, ételiszonyt, mindennap háromszor erővel kell egy kitört fog helyén keresztül kaucsukcsövön át az ételt a gyomrába vezetni; a harmadik csöndesen viseli ugyan magát, de nem titkolja, hogy amint szabadon bocsátják, újra elkészíti a repülőgépet, s újra felszáll vele.

– Bocsánatért esdem, hogy fölségedet e dolgokkal untattam; de parancsolta, hogy adjam elő, miért nem jelentem ki atyámat őrültnek. Mert nem az. S ha nem őrült, miért nem kérem szabadon bocsáttatását? Mert ez halála volna.

– Mennyi ideje van önnek még hátra a szolgálatból? – kérdezé a király.

Ettől a kérdéstől fázott nagyon Dávid. De csak meg kellett rá felelni.

– Hat hét…

– Micsoda? Hat hét! Hiszen ha sötét börtön, nehéz vas, kínzás, böjtölés volna a kiállni való, hat hétért fel sem sóhajtana egy férfi, azt mondaná rá, holnapután lesz, s akkor vége! S hat heti hátralevő időt egy díszes szolgálatból, melyet az ország törvénye szabott önre, mely nem a hajdan bosszantó “Kamaschendienst”, hanem a polgári hivatással együtt megférő férfias foglalkozás, ebből hat hetet ön különös kegyelemképpen, királyi hatalomszóval kíván magának elengedtetni?

– Ez a hat hét rám nézve egy élet – sóhajta Dávid.

– Micsoda? Akkor ön nekem nem mondott el mindent. Ön üzletről beszélt, üveghutáról, mely ön és atyja nélkül tönkremegy. Önnek más oka van e kéréssel hozzám folyamodni. Mi az?

– Felség, azt nehéz megvallani a király előtt. Egy férfi előtt.

– Ön nősülni akar tán, s “periculum in mora”. Nos, eltaláltam? Akkor kap ön “licentiát”. Elég lesz?

– Nem, felség.

– De hát mi baja akkor?

– Felséged kívánta, hogy megmondjam. Azt a hajadont, ki jegyesem, rokonai, kik szegény emberek és rossz emberek, beíratták a Sabinába.

Erre a szóra egyszerre lángvörös lett a király arca, szemei hadüzenő rémtűztől világlottak: egy megütött király volt ez! Egy király, akinek eszébe juttatják, hogy csak árnyéka annak, aminek nevezik. Egy király, aki egész országa szégyenét egymaga érezi, és akinek azt a szégyent letörülnie nem lehet.

Dávid hódolatteljes nyugalommal állt előtte, s nem rettegett az uralkodó lángba borult arcától, melyet az ő szava gyújtott meg.

– Itt van a hajadon? – kérdé a király.

– Még a fővárosban van.

– Mit akar ön tenni?

– Ha katona nem vagyok, akkor tudom, hogy mit teszek. Szerzek magamnak igazságot a törvényen kívül; ahogy tudják a hozzájuk tartozókat védni az őserdők lakói; ahogy védi a nőt minden országban az, aki férfi. De a közkatona mezében rab vagyok, szolga vagyok. Rajtam a lánc, mely kezemet leköti, s ami polgári ruhában lovagi tett volna, az közkatonaruhában gonosztett. És nekem hosszú az idő, míg ez öltöny leszakad rólam. Hat hét múlva már jegyesem nem lesz ebben az országban. És nem lesz rám nézve a világon.

A király most merően maga elé nézett, és mélyen elgondolkodott. Arca lassankint visszanyerte komoly, nyugodt tekintetét, de a pír csak nem hagyta el azt.

– Hallgasson ön rám. Tartsa féken indulatait mint férfi. Másnak is van baja. Ha azt mind erővel igazítanák el, minden utcán verekednének. Ne tegyen ön semmi heves lépést. Ha önnek arája azon társulatnál van bejegyezve, úgy az csak pénzkérdés. Pénz kell azoknak. Jó nyereségért kitörlik, kiadják. Vegye ön ezt az összeget, amit most nekem átadott. Fizesse ki őket belőle. Ami fennmarad, azt tartsa meg menyasszonya számára hozományul.

II. Árpád odaadta a közkatonának az összeget, amit saját keze munkájával szerzett.

Dávid szemei égtek.

– Felség – rebegé elfogódottan. – Nekem most semmim sincs; magam is semmi vagyok. De ami vagyok és leszek még valaha: az mindig fölségedé lesz. Mondom. (A szombatosok ennél nagyobb esküszót nem ismernek: “mondom.”)

– Még egy szót. Mit fog ön tenni, ha jegyese kezében lesz? Én önt a katonai szolgálat alól föl nem oldhatom; fejedelmi jogom van hozzá; de ezt nem gyakorlom. Mert ha egynek az elbocsáttatás kegyelem, úgy a többinek a szolgálat büntetés. De segíthetek önön másképpen. Rögtön akar ön nősülni?

– Nem, felség. Nekem nagy feladatom van, melynek megoldásáig nem gondolhatok nősülésre. Technikai feladat.

– S van önnek olyan biztos helye, ahová addig jegyesét menedékbe helyezheti? Ha rokonai rossz emberek, van ilyen menedéke?

– Van felség. A “parabolánnők aziluma”.

A király indulatosan dobbantott a lábával.

– Szerencsétlen! Tudja ön, hogy micsoda hely az?

– Tudom, fölség. Az egy önként összeállott női társulat, mely az országban dühöngő ragály áldozatainak ápolását vállalta magára; elnöke Hermione Peleia cári hercegasszony, ki a Széchenyi-hegyen levő Alhambra-szerű palotáját rendezte be a pestises betegek számára, oda viszem a jegyesemet.

II. Árpád melle nyugtalanul lihegett; most már az ő szemei is égtek. Odanézett fájdalmasan a másik ifjú szemeibe, az vissza az övébe: míg mind a kettő szemeiben megjelent a könny.

Tehát volt valami közös a király és a közkatona között: – a könny.

Voltak hajdan bűvészek, kik jóslatokat tudtak mondani a tükörből, mások egy csepp vízből. Talán ennek a kettős könnynek a tükréből, ebből a két vízcseppből is lehetne jóslatot mondani.

– Jól van – mondá a király és gondola: “Ha az enyim is ott van, legyen ott a tied is.” – Várjon ön még egy percig.

Azzal a király odament az asztalhoz, s egy üres lapra írt nehány sort, azt borítékba tette és aranyszínű guyackkal lepecsételte.

– Tegye ön el ezt a levelet. És aztán menjen dolgára. Vigyázzon, hogy ne hirtelenkedjék. Azonban az emberen néha megtörténik a szerencsétlenség, ha legjobban kerüli is. Ha bajba kerülne ön saját hibája nélkül, akkor adja át ezt a levelet annak, aki önt minden bizonnyal legelőször kérdőre fogja vonni. Ha nem jön bajba, akkor tegye el, s majd csak akkor bontsa föl maga, mikor megvénül, s a tartalék kötelékeiből is kikerül. Nincs benne semmi kegyelem; csak királyi jogos tény.

Azzal inte neki, hogy elmehet.

Aztán jött a király elé még egy sereg megszokott alkalmatlankodó.

Mikor aztán vége volt – nem az alkalmatlankodók sorának, mert az egy archimedesi csavar, hanem a kihallgatási kiszabott időnek: akkor a király belső termeibe távozott. Főudvarmestere és az udvari múzeumigazgató jelentkeztek őfelségénél, fölkérve, hogy kegyeskedjék megtekinteni az udvari képtár számára megszerzett legújabb mesterművet, mely most hozatott át a műtárlatból.

A király valami rosszat sejtett.

Át hagyta magát kísértetni a képtárba, hol egy háromlábú támlányra a legkedvezőbb világításba volt helyezve az újon vett kép.

Jó sejtelme volt. Saját remekműve volt az.

A király homlokán az a középső redő nagyon mélyre talált összehúzódni.

A két udvaronc vette észre e baljós kifejezést a legmagasabb arcon, s azt a magyarázatot adta neki, hogy őfelsége bizonyosan nagyon szigorú műbíró akar lenni, s nem fogja fel első tekintetre e mesteri mű kiváló előnyeit. Siettek tehát alattvalói hódolattal segélyére jönni gyönge felfogásának. A múzeumigazgató elmondá őfelségének, hogy ez a mű nemcsak mint tájkép egy egész új, meglepő genre-t mutat fel, de különösen mint állatfestészeti remek fölötte áll mindannak, amit Troyon, Verboeckhoven, Bonheur Róza és Shelfhout e nemben valaha készítettek; a főudvarmester pedig afelől biztosítá őfelségét, hogy ezen mű valóban általános szenzációt keltett laikusok és műértők között; a külföldet is alarmírozta; a jockey klub különösen el volt ragadtatva a gnú pompás, merész, kifejezésteljes alakjától: úgyhogy ő a legszerencsésebb fogásnak tartja, hogy a Berlinből lesiető műbarátok orra elől elhalászhatta a királyi múzeum számára ezt a képet, mielőtt ezt a külföldiek felárverezték volna rá. Még most megkapható volt egy bagatell árért: ezerkétszáz Árpád-aranyért.

Erre a szóra őfelsége önkénytelenül egy olyan hangot hallatott, mint mikor az ember a fogait szíja, ami a világ minden nyelvén annyit jelent, hogy “ez egy kicsit sok!”

Mire azután mind a két úr sietett legalázatosabban előadni, hogy ez éppen nem ár ezért a remekműért, mert ez megfizethetetlen kincs, dísze ennek a múzeumnak, diadalpéldány!

A király hol az egyikre, hol a másikra nézett, indokolva levő gyanakodással. Mikor aztán végre a főudvarmester arra a témára gyújtott rá, hogy a fejedelemnek illendő a hazai művészetet anyagilag pártolni, s e mecenásság a megvett festmény álnevű szerzőjénél éppen nem vesz kárba, mert amint kitudatott, az szegény sorsú fiatalember, ki keresményéből tartja szegény özvegy anyját, s külakadémiákra szándékozik utazni: – már ekkor nem állhatta meg őfelsége, hogy fel ne kacagjon, s hátat fordítva a képnek és a két udvaroncnak, rögtön ott ne hagyja mind a hármat.

A két udvaronc kellemetlenül meghökkenve nézett egymásra. Ezt nem értették, hogy mi volt.

– Nincs műérzéke – dörmögé keserűen a múzeumigazgató.

– S nincs érző szíve – suttogá sub rosa a főudvarmester.

– Szűkkeblű felfogni a művészetet.

– S szűkmarkú azt pártfogolni!

… Őfelsége pedig sietett az irodájába, hol éppen akkor osztályozták azokat a folyamodásokat, mik kihallgatási napon halomra gyűlnek az asztalán. Kikeresteté magának azt az iratot, amit Dávid adott át.

Beletekintett. Az ellennyugta bizony hatszáz Árpád-aranyról tanúskodott. És aki annak alá volt írva, az a főudvarmester volt.

A király szíve nagyon megkönnyebbült.

Tehát nem volt megcsalva. – Nem a közkatona által. – Az megtartá szavát. A titkot el nem árulta. Mert, ha tudva lett volna az, hogy ezt a képet a király festette, s így a vételár az ő kezébe került, nem számítanának be neki most kétszer annyit a saját magánychatouillja rovására.

A király örült nagyon.

– Tehát mégis érek valamit. Művemért kaptam hatszáz aranyat, s ugyanazért a király másnap már ezerkétszáz aranyat adott az első vevőnek. – Hanem ezt a mesterséget nem folytatom!

Mi az a Sabina?

A Sabina az 1952-ik évben egy hírhedett részvénytársulat, melynek feladata a “házasságszerzés”.

Ezért “Sabina”.

Ilyen intézetre nagy szükség van ez idő szerint. Amily mértékben népesednek a nagy metropolisok, éppen úgy nehezül a férfi és nő közötti tartós viszony kötése. Kinn a falun könnyű az ismerkedés: a legény a leánynak s ez viszont amannak minden jó és rossz tulajdonát kiismerheti, megtudhatja minden ember a másik vagyoni állását, rá is ér, hogy szerelmes legyen, s van akitől tanácsot kérjen; de egy másfél millió, hárommillió emberi ábrázatot összefoglaló quodlibetben, amilyenek a huszadik század fővárosai, ugyan hogy találjon rá Ádám a magához való oldalbordára? Az emberek nagy házakban laknak, ismerősök félmérföldnyi távolban egymástól; akik szomszédok, egymásnak a nevét sem tudják, s ha egyik évnegyed alatt annyira mentek, hogy ismerni kezdik egymást, a másik évnegyedben már odább hurcolkodnak, s soha hírét se hallják többé egymásnak. Aztán senki sem bízik egymáshoz. Minden ember cifra, s minden ember közül kétharmadrész adós a cifra ruhájával. Különösen a szép ifjú hölgyek irányában igen nagy az optikai csalódás. Az ember nem tudja, hogy hercegnő-e az, vagy balett-táncosnő, akinek a hintaja után bámult, s a lesütött szemű kisleány abban a kartonruhában azért jár e olyan szegényesen, mert az erénye nagyon drága, vagy azért, mert nagyon olcsó? És elvégre az ember nem ér rá, még ha célszerűnek találná is, hogy az utcán, a bálban, a színházban válogassa ki a magához való élettársat, hogy ezzel töltse az idejét; hivatala, boltja, üzlete van; lótni, futni, ülni, firkálni, kalkulálni, veszekedni, dolgozni kell egész nap, az ember futtában eszik, futtában szeret, siet fizetni, s szalad a dolgai után.

E súlyos helyzetet kellő időben felfogva alakult a fővárosban (ez időben a conglomerált városokat csak egy néven híják: “Főváros”, valamint a régi római hazáját csupán “Urbs”-nak nevezte) azon emberbaráti részvénytársulat, mely feladatává tűzte ki a nőt kereső férfiak s a férfit meg nem vetendő hölgyek kölcsönös érdekeinek kiegyenlítését. Egy olyan clearinghouse a szívek számára.

A statutumok kiterjedtek:

1. Házasulandó férfiak és férjhez menedő hölgyek méltányos igények szerinti összeköttetésekbe hozatalára.

2. Házassági akadályok gyors elhárítására, válóperek legrövidebb elintézésére.

3. Jó házastársak kiképezésére, nevezetesen, ha valaki például egy elhanyagolt míveltségű leánykát óhajt nőül venni, kinek szegény sorsa nem engedi meg, hogy a magasabb míveltséget elsajátítsa, melyet pedig jövendőbelije megkíván tőle: a Sabina nőképző intézete kész azt átfogadni, s rövid idő alatt oly finom és mívelt és tudományokban jártas menyasszonyt szolgáltat át a vőlegénynek, aminőt – az éppen megrendelt.

Mindezekért az intézet az A, B, C, D, E és F táblázatok szerinti díjakat követeli előleg, folytatólag és eshetőleg.

A Sabina, mint látjuk, tehát igen tisztességes célra alakult.

1947 elején indult meg ötmilliónyi névleges tőkével, amiből be lett fizetve másfél millió. Abból alapítási költségekre elment százötvenezer forint; saját házra háromszázezer forint, felszerelésre százötvenezer forint s nyomtatványokra ötvenezer forint.

Az első esztendőben természetesen kevés volt még a tiszta jövedelem; az pedig tisztán felment az igazgatóság, ügynökség költségeire. Minélfogva azon évben a részvényeseknek csak tizenkét száztólit lehetett osztalékul kifizetnie: – természetesen a tőkéből.

A második esztendőben már nagyszerű mérveket öltött a forgalom, házasulandók serege tódult a Sabinába, mintha az volna az Eldorádó, köttettek szerződések, házasságok megriasztó mennyiségben, s a társulat kénytelen volt még egy házat kibérelni a nőképző intézet számára, mely nem győzte befogadni a Sabina-menyasszonyokat. Ez évben a Sabina 30 száztólit fizetett osztalékul részvényeseinek.

A harmadik évben aztán beütött az ellenhatás. A Sabinából kikerült házastársak kezdtek nem lenni megelégedve egymással. Némelyik akkor vette észre, hogy férges diót vett, mikor már feltörte. A hírlapok, melyek akkor, mikor az intézet keletkezett, jó pénzért egekig magasztalták azt, most tele voltak botrányos esetek felemlegetésével. A Sabinának, hogy jó hírét megőrizze, számtalan szitkozódó férj és feleség hallgatását kellett megvásárolni. Pereket akasztottak a nyakába, azokat elvesztette. Nagyszámú képzett Sabina ott veszett a nőképző intézetében, akitől a vőlegény megszökött az első rátafizetés után. Hanem azért ebben az évben is fizetett a Sabina 25 száztóli osztalékot. Hogy miből, azt ő tudja.

A negyedik évben végre tökéletes lett a bomlás. Az igazgatóság leköszönt, az ügynökség megszökött; a turbulentus közgyűlés új igazgatóságot választott, új hivatalnokokat szerzett, a hírlapok botrányos felfedezéseket hoztak az egész ügykezelés felől, s a parlamentben interpelláció intéztetett a kereskedelmi miniszterhez: van-e szándéka, s ha van, miért nincs, beavatkozni a Sabina veszedelmes bonyodalmaiba?

Ekkor érkezett a Sabina számára egy nem várt segítség.

Egy új konzorcium.

A firma “Mazrur és társai”.

Hogy ki az a Mazrur, azt nehéz megmondani. Oroszországból jött, de azelőtt Sztambulban lakott, Georgiában is sokat élt, s Tuniszban született; sok nyelven beszél, s sok pénze van. Annálfogva nehéz megmondani, hogy kicsoda.

Hogy kik a “társai”, azt inkább lehet tudni: de azt nem “lehet” megmondani.

Elég az hozzá, hogy “Mazrur és társai” átvették a Sabina vezetését, oly módon, hogy a hiányzó hárommillió-ötszázezer forintnyi alaptőkét befizették, a régi részvényeseknek abban az arányban egész részvényeket adtak át, úgyhogy héttized részben a “Mazrur és társai” tulajdona lett a Sabina.

És a következő évben fizetett a Sabina a részvényeseinek száz percent osztalékot!

Valóságos osztalékot; rendesen, szabályszerűen megvizsgált számadások mellett, minden hamis mérleg nélkül száz percentet!

És a másik évben megint száz volt az osztalék száz után. És a Sabina részvényei tízezer forinton keltek a börzén. És a közgyűlésen elhatároztatott újabb ötezer részvény kibocsátása. Az elővételi jogért hatezer forint kínálat a kulisszában!

De hát honnan ez a mesés nyereség?

Majd mindjárt megtudjuk; hanem előbb essünk át egy internacionális kérdésen, ami szükséges a körülmények megvilágítására.

A legközelebbi években egy ad hoc európai értekezleten meghozatott az egész kontinensre nézve (Anglia nem írta alá), az epigamiai törvény.

Ez annyit tesz, hogy egyik állam lakosai a másik állam alattvalóival összeházasodhatnak azon állam házassági szokásai szerint, s valamennyi európai állam elfogadja és elismeri valamennyinek e szokásokra vonatkozó szabályait; aminek eldöntése a birtokviszonyokra nézve szükséges volt.

Franciaországban és Olaszországban a polgári házasság volt törvényes, az egyházi nem; Spanyolországban csak az egyházi, a polgári nem. Németországban meg volt engedve a polgári házasság, de csak a minden vallásfelekezetből kilépettek számára.

Ausztria s Magyarországon a polgári házasság csak fakultatív minőségben ismertetett el; Romániában végre elfogadtatott a matrimonium conscientiae, mely még a hatóság beavatkozását is kihagyja a két házastárs jogos összeköttetéséből, s mindezekhez valamennyi államnak más meg más törvénye a házasság akadályai, semmissége, feloldása tárgyában, amik mind megannyi csapdák a birtokviszonyokból eredő kérdésekre nézve. De még ezek csak a monogám házasság internacionális bonyodalmai voltak: ámde az európai Törökországban a bi-, tri- és quadrigamia is törvényes állapot; némely államok az amerikai mormonismus s az európai nazarenizmus követőit is kénytelenek voltak bevett vallásfelekezetnek elfogadni, s végre az egész világrészt megrendítő orosz mozgalom, mely a nihilisták felülkerülését idézte ott elő, ez óriási államba behozá a “római házasságot”; de nem a Brutusok, hanem a Heliogabalusok idejéből valót, mely törvényesíti a “polygamia successivát”; mely magyarul annyit tesz, hogy minden ember annyi feleséget vehet, ahányat eltarthat, csakhogy ne egyszerre, hanem egymás után. Hanem hát törvény lett, törvény volt.

Mármost, ha valamennyi állam egymás között folyvást azon nem akart veszekedni, hogy a másiknak az alattvalói törvényes gyermekei-e a szülőiknek, s van-e igényük azoknak a vagyonához, végtére is meg kellett hogy egyezzen egy általános epigamiai törvényben, mely kimondja, hogy minden államban kötött házasság azon szokás szerint törvényes más államban is, mely otthon dívik.

Amint az epigamiai törvény alá lett írva az európai államok meghatalmazottai által, akkor alakult meg rögtön a Sabina második konzorciuma “Mazrur és társai” cége alatt.

Az üzlettitok megértéséhez most még egy kis etnográfiát kell segítségül hínunk.

Van egy magyar népfaj, mely a legszélsőbb határszélt foglalja el keleten: a székely.

Kitűnő sajátságokkal elhalmozott egy nép.

Magyarabb valamennyinél, mert se vérébe, se nyelvébe, se szokásaiba nem vegyült soha semmi idegen. És amellett megvannak benne minden nemzetnek a jó tulajdonai. Honszerető, szabadságvágyó, mint a svájci; szavatartó, hidegvérű, mint az angol, okos, vállalkozó, számító, mint a zsidó; jó katona, mint az arab; mértékletes, józan, szorgalmas, mint a porosz; magán segíteni tudó, idegentől irtózó, mint az olasz; találékony, mint a jenki; tiszta, mint a hollandi; demokrata, szabadelvű, mint a francia; és kitartó mint az orosz; és mindenek felett szapora, mint a zsidó és a szláv; vallási türelem dolgában pedig előtte van minden nemzetnek a világon.

Földét a székely el nem pazarolja, kopár hegyoldalait a bánáti kanahán-iszapért be nem cseréli; rablót, zsiványbandát a székely nép maga közt meg nem tűr soha; becsületszava erősebb, mint a pecsétes írás; a nyegle szavára nem hallgat; mindenét, amire szükség van, maga állítja elő, öltönyének (pedig szép viselete van) minden darabját otthon készíti el: idegenre nem szorul. Azzal, amije van, maga kereskedik, messze földre elmegy becsületes nyereségért, s még a királyon is tud nyerni; zsidó, görög közötte meg nem él; minden férfi katonának volt nevelve egykor úgy, hogy a nők mívelték a földet. És minő földmívelés volt az! Akár Japánban. Háton hordták fel a trágyát a sziklatetőre, s onnan szánon eresztették le a termést; minden foltja a termőföldnek egy kert! Házaik építéséhez nem kell nekik építész, pedig azok kívül csinosak, belül tiszták; az építkezésnél egy egész falu népe segít az új gazdának kézi munkával – ingyen. Bor nincs az egész székely földön, ott nem terem, pénzt pedig nem adnak érte; azért aztán korcsma sincsen, ártatlan fenyővizecskéjét minden család otthon főzi meg magának, s meggybor meg mézsör a lakodalmak fényűzése. Arisztokraciát ott nem ismernek, minden ember nemesember; a suffrage universelt előbb gyakorolták a székely székek, mint Franciaország, mint Amerika, s népképviseleti alkotmányt élveztek, mikor még Európában senki sem ismerte azt, maga Magyarország sem. Vallási ügyekben pedig a székely nép a legjózanabb; minden keresztyén felekezet békés együttélését hirdetik egymás mellett álló templomaik. Az egy Istent valló unitáriusok legnagyobb tömeget ők szolgáltatják az európai statisztikának; náluk húzódhatott meg a szombatosok felekezete; és az első királyok által kiirtott ősvallás, a rhabonbánok, a gyulák napimádó tisztelete is legtovább tartotta itt fenn magát; ennek az eredeti betűit ma is tartogatja még a csíkszeredai templom felirata. A rovásbotokra vágott ősmagyar dalok szövegét ők őrizgették legtovább. S van egy sajátságos adománya a székely népnek: a találmányok kimesterkélése. A falvakban, a magányos lakokban elő-előkerül egy-egy naturalista gépész, aki furfangos mozdonyok kitalálásában töri a fejét. Fegyvereket találnak fel, miket egyszer kell megtölteni, s tízszer lőnek; kútgépeket, mikkel egy gyermek öntözhet egész kertet; kelepcéket, mikben a medve megfogja magát; arató, cséplőeszközöket, mik egy ember kezében háromnak a munkáját végezik; lakatokat, miket minden egyszerűségük mellett nem lehet a beavatlan kéznek felnyitni; sajátságos zeneműszereket: volt egy naturalista mechanikusuk, aki egy városnak olyan kutat készített, mely zeneműveket játszott, mikor vizet húztak belőle. A székelyben megvan az ösztön mindent magától találni fel, mint a kínaiban.

És amellett minő családi áldás!

Akkora darab földön, amekkorán Magyarország akármiféle népfajából nem tudna megélni több kétszázezernél, a székely fajnak félmilliónyi ivadéka él. És tisztességesen él. A székelyt nem látod, hogy koldulni jöjjön Magyarországra, székely koldust éppen úgy nem látsz idegen ajtó előtt, mint zsidó koldust. A székelyt nem látod se rongyosan, se mezítláb. Pedig egyik falu kapuja a másikéhoz egy hajításnyira van. Minden falu be van kerítve, s kapun kell bemenni. S azok nem szétszórt rongyos házikókból állnak, hanem tisztán tartott fasoros utcákból, minők a németek lakhelyei. A XX. században már a székely nép száma a nyolcszázezer lelket meghaladta. Ha a székely faj itt volna Magyarország közepén, azóta benépesítette volna az egész országot; ha a főváros közelében volna, kezében volna az egész magyar ipar és kereskedelem.

És minő szép faj! Annyi szép, szabályos, jellemzetes arcot nem látni sehol a kerek földön, mint a székelyeknél. Minő változatosság a női szépség típusaiban! A svéd nők szőke, gazdag fürtjei, piros arca, ideges termete, s a spanyol hölgyek fekete szemei, nap aranyozta arcszíne, a kaukázi gyöngéd, finom körvonalak, a görög klasszikus arcmetszetek mind együtt találhatók e kis darab földön. És tartós szépségek. A harmincéves nő még piruló hajadonnak látszik, s az ötvenéves matróna délceg termetére, nemes arcára csak fehér hajszálai vallanak a lefolyt időről. Egész falvak vannak, amikben a női arcokból egy merő book of beauties-t lehetne kiállítani. S e szépségek szellemi tulajdonai is nemesek. Hűség, kitartás, engedelmesség, hallgatagság. És különös adományuk az, hogy vérük tiszta, egészséges.

No már most… ennyi szép és jó tulajdonnal elhalmozott népfajt csak tárt karokkal szorít kebléhez a magyar nemzet? Az ám! Amióta Székelytámad, Székelybánja várait felépítették a magyar urak a szabadságukat védelmező levert székelyekkel örök csúfságul és ijesztgetésül, azóta a várak leromlottak ugyan, de a gúny, az idegenség csak megmaradt.

A székelynek most is az a gúnyneve, hogy “góbé”.

Kivált, ha valami olyan dolgot kér, amit már más minden ember megkapott; csak még ő nem. Akkor “góbé”.

Vagy ha igazsága van, és azt erőlteti: akkor “góbé”.

Vagy ha éppen olyan okos dolgot ejt ki, amire más nem jött rá, akkor éppen: “góbé”.

A székely faj azonban csak szaporodik országos gondoskodás nélkül is, annyira szaporodik, hogy már a sokféle szétosztott ősi telken a szaporulat nem élhet meg: évenkint két-háromezer munkabíró férfi kénytelen a székekből kivándorolni. Szorgalmas, dolgos nép, másutt jobban megél. A bátya otthon marad a megtartott ősi telken.

De nem vándorolnak nyugot felé, hol még Magyarország van; – mennek keletre, ki a hajdani “Etelközbe” az oláhok közé, ott szóródnak szét, letelepülnek, szaporítják a “csángó” falvakat, Bukureszt, Jassy iparos osztályát s Magyarországra nem kívánkoznak.

Hát aztán mikor két-három ezer ifjú legény tovamegy, a szegény lányok mit csináljanak?

Utánuk vándorolnak. Két-három ezer ifjú székely hajadon, a virága, a gyöngye a magyar népnek, átmegy a Kárpátokon, el Oláhországba és ki tudja még hová? Azok sohasem kerülnek vissza.

Néha-néha egy-egy külföldre vetődött magyar iparos ugyan fellármázza a hírlapokat, rémtörténeteket közölve a szép székely hajadonok sorsáról, kik a határon túl lelketlen lélekkalmárok kezébe jutva, Sztambulig, Alexandriáig, sőt Calcuttáig a rabszolgakereskedés legkeresettebb cikkét képezik; sorsuk vége nyomor és szégyen. A hírlapokat egy nap olvassák, másnap elfelejtik. Néha aztán egy-egy székely képviselő is nekidurálja magát, meginterpellál e veszedelmes, szégyenletes ügy miatt egy minisztert. A miniszter azt feleli neki rá, hogy “góbé”.

Azt mindenki elismeri, hogy szégyen, gyalázat, sőt ezer kár, hogy ez így történik; de hát ki segíthet rajta?

– – No hát ezen a bajon jött segíteni a Sabina új konzorciuma, “Mazrur és társai”. S megmutatta, hogy a szégyenből és kárból lehet dicsőséget és hasznot csinálni szép sikerrel.

A Sabina számos ügynökségeket állított fel a Székelyföldön, melyek ragyogó programokat terjesztének szét a nép között, megmagyarázva a társulat jó szándékát. Férjhez menni való leányok érdemes házastársakat nyernek a Sabina útján. Szülők és rokonok a Sabinába beiratott menyasszonyukért előre megkapják a kikötött móringot, mely száz tallér és száz arany között váltakozik, s azt a leendő vőlegény téríti meg nyereséggel a társulatnak.

S a terv kitűnően sikerült.

A kényszerűség megvolt. Ezernyi hajadonnak mennie kellett évenkint a hazájából, hol fölösleges teher volt csak. A rokonok kapzsisága fel volt élesztve. Annyi ezüst- és aranypénz irtóztató csáberő egy olyan szegény vidéken. Aztán volt gondoskodva derék néplapokról (ingyen küldés mellett), melyek százával közlék a hálálkodó leveleket, miket a Sabina által nagy szerencsével férjhez adott hajadonok küldöttek a társulat igazgatójához – Oroszország minden részeiből.

A Sabina az ezernyi meg ezernyi szép székely leányokat kiházasítá mind – Oroszországba; a Nihil országába – római házasság szerint.

És fizetett a részvényeseinek száz percent osztalékot.

“– De hisz ez a legborzasztóbb emberkereskedés! Hisz ez valóságos rabszolgavásár!” – kiáltának föl hírlapok és képviselői körök ez üzlet fölött.

“Az biz igaz, de hát mit lehet ellene tenni? – felelék a kormányférfiak. – Az epigamiai törvény megvan; ki-ki úgy nősülhet, férjesülhet külföldre, ahogy ott a szokás. Aki önkényt megy, vissza nem tartható. A társulat nem hágta át statutumait, ellene föllépni semmi ürügy.”

Egyszer aztán megsokallta a szégyenpirulást – a király. Felhívatta minisztereit és kijelenté előttük a szándékát, hogy ő királyi hatalomszóval szándékozik betiltani “Mazrur és társai” emberkereskedését.

Ekkor aztán megmondták őfelségének a miniszterek, hogy kik azok a Mazrur “társai”.

A szomszéd respublika elnöknője, Alekszandra asszony és annak államkancellárja: Kuraszin úr. Ez a két hatalmas társ az, aki ez üzletet nálunk etablirozta: car tel est son plaisir!

Ezeket pedig jó lesz nem sérteni meg – a székely fölösleges leányok szép szemeiért; akiket ha el nem visznek Oroszországba, majd elvisznek Törökországba, Perzsiába, Egyiptomba.

S a dolog hagyatott úgy, ahogy volt.

Ezért égett úgy a király arca oly hadüzenő tűzzel, mikor a közkatona azt mondá neki, hogy menyasszonyát a kapzsi, rossz-szívű rokonok a Sabinába iratták.

A királynak eszébe jutott, hogy őneki “Sasza asszony” és kancellárja haragjától rettegnie kell! A királynak!

A Sabina ügyesen tudta vinni a dolgot. Palotája volt az első sugárúton, saját színháza, melyben védencei játszottak, énekeltek, és egy egész páholysort elfoglaltak. Fénnyel takarta be azt, amit más bolond ember sötétséggel szokott. Bálokat adott, s azokba csak a legelőkelőbb körök választottainak volt bejárása. A társalgásban a legszigorúbb illem szabályai tartattak meg. S nem hallatszott rá példa, hogy a Sabina védencei közül valakit elcsábítottak volna, olyan felügyelet volt rájuk. A legnevezetesebb tudósok voltak a Sabinához szerződtetve esztétika mitológia, filológia előadására; s ezzel meg volt nyerve a kritika jóakarata. Az előkelőbb művészek jártak be mimikai, deklamatoriai, koreográfiai ismereteket meghonosítani, s ezzel tűzkármentesítve volt a Sabina a művészeti pletykák ellen. Hirdetményeit minden nevezetes lapnál a szerkesztőségi “guinea a liner” rovatban közülte, s ezzel meg volt nyerve a nyilvánosság közegeinek elismerése. Minden jótékony intézetnek nevezetes összegeket juttatott nyereményeiből, s jótékony műkedvelői előadásokhoz kikölcsönzé művészi képzettségű növendékeit, s ezzel meg lett hódítva a hölgyklubok barátsága. Egyszer a minisztérium, hogy kötelességének eleget tegyen, kiküldé a Sabina körülményeinek megvizsgálására egyik államtitkárját. Az államtitkár mindent a legnagyobb rendben talált, s másnap vett egy házat százötvenezer forintért.

De hát ki is jött volna a Sabina ellen vádaskodni? Azok a szegény székely atyafiak, akik felvették a móringot a beiratott leányért, s attól rendesen kaptak a férjhezmenetel, illetőleg elutazás napján egy kalligraphiált levelet, mely ragyogott a boldogságtól. Oroszországból aztán nem kapott többé senki levelet, mert a postaközlekedés a határon évek óta el van zárva. S ha mégis, száz közül egy esetben, megtörtént az, hogy egy-egy háborgó fiú, kinek a kedvesét kapzsi rokonok, akarata ellen a Sabina szövetségébe iktatták, nem restellte a hosszú utat Ázsia széléről a fővárosig, s itt perlekedni kezdett, annak az elfogadásáról is volt gondoskodva.

Először is a szeretett leánynak a fejét már akkorra, mire ő utána szaladt, úgy telebeszélték a jövendő boldog élet arany álmaival, hogy az kedvesének maga felelte azt, hogy nem megy vissza, itt akar maradni; azután volt pénz elég a lármázó fél elhallgattatására. Azután rendőrség, bíróság, mind a Sabina zsebében volt. Azután a magas minisztérium tudta jól, hogy kik azok a Mazrur társai, s bölcsen óvakodott egy özvegyen maradt góbé lármájára felfordítani a borotvaélen egyensúlyozott európai békét.

Mazrur minden oldalról el volt látva védelmi előkészületekkel, s minthogy az is megeshetett, hogy néhanapján egy-egy székely fickó a taktikának azon nemét találja alkalmazni a Sabina igazgatósága ellen, amit műkifejezéssel “brusquirozásnak” neveznek, magyarul pedig értik alatta: valakinek a képére mászni, annálfogva igen jó rendszabály volt a Sabina igazgatójául egy olyan derék férfiút választani, minő Mazrur, aki valóságos Sámson-alak, természettől göndör, vörösbarna hajzattal, a képe telenőve szőrrel, hogy csak orra, szeme, szája látszik ki a szőrálcából; vastag nyaka, széles vállai, fakemény karjai előre elriasztólag hatnak minden halandóra, s ha megszólal, mély, dörgő hangjával lehangolja a legvitézebb legény bátorságát is. És amellett elegáns alak, úri magatartás, elbízott, hetyke modor, mely annyira hat az egyszerű emberekre. Az érkezőt mindjárt szívélyes kézszorítással fogadja, amikor az aztán ujjainak ropogásáról kóstolóba elképzelheti, hogy mi vár rá, ha itten valami tettlegességgel akar magának elégtételt szerezni.

Ezt az urat sietett felkeresni Dávid.

Mazrur csak délelőtt 11 és 12 óra közt fogad hivatalosan.

Irodája beillenék egy hercegnő budoárjának. Selyem, díszbútor, hímzet, csecsebecse, szobrok, képek, parfümillat. Irodájában is csak nők dolgoznak – azok nem szépek. Mazrur emberbaráti terve a nők munkakörét szélesbíteni. Férfihivatalnoknak a Sabinában megfogható okoknál fogva nincsen helye. A két kapuson és a kocsisokon kívül más férfi nem lakik a palotában.

Mikor Mazrur irodája megnyílik az elfogadások számára, két nőnemű hivatalnok van jelen rajta kívül a szobában. Az egyik egy asztalnál ül nagy, aranymetszetű marokenba kötött könyvek halmaza mögött, a másik a mellékterem ajtaja előtt áll.

Egy harmadik – vén asszony – az érkezőket jelenti be.

“Tatrangi Dávid!”

Mazrur műbecslő gúnymosollyal tekint végig a belépőn. Közkatona öltöny. Subordinált állapot. (Százesztendős sürgetésre csakugyan elhagyta a közkatona az oldalfegyvert szolgálaton kívül: de ahelyett, hogy meg legyen mégis különböztetve a polgárnéptől, kapott a derekára egy cartouche-övet, a válláról kötélláncra vetve lóg alá a távcső, amire most már minden katonának szüksége van; elöl az öltöny mellzsebét duzzasztja egy térkép meg egy számtábla; s a csizma szára mellé van dugva egy cirkalom meg egy vonalzó, mely egyúttal hüvelykmérő is, s a csizmájának az orra végződik egy vaskampón. A jövő század katonája kétezer lépésnyiről tartozik meglátni az ellenséget, kiszámítani a “distance”-ot s az annak megfelelő “elevatiót” a “vizir”-rel, mértani és számtani pontossággal; a katona nemcsak mérnök, de zsonglőr is, a lánckötelét ha kibontja, azon a csizmaorr kampóival felmászni hivatalos feladata.

Mazrur megnézte az alakot, az arcából kinézte, hogy miért jött, s aztán azt kérdezé tőle, hogy mi tetszik?

Dávid igen nyugodtan felelt:

– Egy leányt akarok elvinni a Sabinából, ki ide beleegyezésem ellen iratott be rokonai által. Neve Szentivánfai Rozáli.

– S van önnek joga ily beleegyezést adni vagy megtagadni? – kérdezé Mazrur, háttal fordulva az ifjú felé, mintha asztalán keresgélne valamit.

– Van. Jegyese vagyok.

– Meglehet. Hanem a jegyesség fenntartása szabad akarattól függ. Ha “őnagysága” nem akarja tovább fenntartani e kötelezettséget, megszűnik az. Ha pedig akarja, akkor nagyon egyszerű az eljárás. A Sabina kiházasító egylet. Annak mindegy, akárki a vőlegény. Ha ön veszi el a választott hölgyet: ön téríti meg a tarifa szerinti költségeket, s nekünk semmi kifogásunk ellene. Madame! keresse ön fel az izabellaszín főkönyvből Szentivánfai Rozáli úrhölgy nevét.

A könyvek közt ülő némber válaszolt.

“Pavillon IV. első emelet, első folyosó, első osztály, madame Diamare decuriája.”

– Ah! katona barátom. Önnek előkelő ízlése lehet. Abban a decuriában csak a remekek remekei laknak. Az a paradicsom maga! Ön egy “périt”-t akar elraboni; ön a “Szulamith” után vágyódik?

Dávid arca haragtól pirult e címeknél. Hiszen nem rosszak azok. “Péri” csak egy kelet-mítoszi tündér, “Szulamith” pedig az “énekek énekének” eszményalakja: de ő nem akarta, hogy kedvesének mások adjanak nevet.

– Madame! – szólt Mazrur a másik nőnek, ki az ajtóban áll. – Menjen ön át a címzett úrhölgyhöz, és kérje fel az igazgatóság nevében, hogy kegyeskedjék irodánkat látogatásával megtisztelni. Üljön le ön addig, katona barátom. Nem akar? No hát maradjon állva.

Maga a direktor úr, mintha látogatóját semmibe se venné, leveté magát a selyem ottománra, s elkezdett egy képeslapot levelezni.

Nemsokára visszajött a kiküldött nő Rozálival.

Rozáli magas, karcsú, tizenhat éves gyermek volt. Csak gyermek még, akinek fogalma sincs arról, hogy mit álmodnak – a nők. Minden vonásán, minden mozdulatán meglátszott az, hogy még gyermek. A futó öröm, azután a bámulat, mikor Dávidot meglátta, a félénk megrezzenés, s mély elpirulás. Elbotlott ruhája szegélyében, mikor lépett.

Tökéletes szépség volt: telt, szabályos arc, olyan fehér és piros arcszínnel, aminőt ha olajfestményen látnánk, azt mondanók: a festő túlzott. Nyílt, őszinte, nagy kék szemei voltak és szőke dúsgazdag haja, mely az akkori divat szerint körös-körül igen sok apró varkocskába volt fonva, s a sok hajfonadék két csomóba fogva, egy elefántcsont fésűvel a fejhátulra tűzve. Öltözete halavány rózsaszín tibeti shawlszövet volt, három övvel átszorítva a testén. Az egyik öv, a római “cestus” mintájára, a kebel alatt volt átkötve; a másik a hajdani “cingulum”, a karcsú derekat szorítá; a harmadik, az ónémet “gürtel” a csípőkrül kanyarodott alá. E divatnál gondoskodva volt arról, hogy a női termetnek minden szépsége plastice ki legyen emelve.

Mikor Rozáli belépett, ő is tett egy lépést Dávid felé, Dávid is őfeléje: hanem Mazrur hirtelen közéjük állt.

– Bocsánat! Itt most csak én beszélek. Ön uram ne fárassza magát kérdésekkel, mert ez az én dolgom. Hallgassa végig. Foglaljon helyet ott ama karszékben, princesse Rozáli.

(A Sabina hölgyei között rangfokozatok dívnak. Van princesse, marquise, comtesse, baronesse és “déesse”, a legalsó válfaj az “istennő”.)

– Tehát, princesse Rozáli, mondja ön, használt-e valaki erőszakot, midőn önt idehozta? Feleljen szabadon, nyíltan. Mondja franciául, majd én megmondom ennek az úrnak magyarul.

A leány pedig sehogy sem felelt, se franciául, se magyarul.

– Majd én felelek helyette – szólt Dávid. – Én már le tudom fordítani a hallgatását beszédre. – Tehát nem kényszeríté senki: jókedvvel jött ide; azt mondták neki, hogy növeldébe hozzák.

Mazrur meg volt elégedve a per procura válasszal, s ismét csak Rozálihoz intézé szavait.

– No, és meg volt ön csalva? Nem kapott-e ön kitűnő nevelést? Nem tanították önt a legkitűnőbb tanárok és tanárnők európai nyelvekre, táncra, zenére, festészetre, költészetre, kémiára, természettanra, vallásra, irodalomtörténetre? Hogyan?

Rozáli erre sem felelt semmit, hallgatását ismét Dávid tolmácsolá.

– Igenis mindezekre taníták; és még patronozásra, potichomaniára, panharmoniconra, centóra, a pons asininára, a baldower nyelvre, a ferondismusra, a gerobioticára, a philtrára, a theatinnők és a kainiták hitágazataira, a paternianok vallására, a spiritizmusra és katoptromantiára s más ilyen hasznos tudományokra.

Mazrur a csizmája orrsarkantyújától a sisaktaréjáig bámulta végig a közkatonát. Hát ez hogy tudhatja mindezeket? Hogy a Sabina tanfolyamát ilyen tantárgyak képezik, amiknek a nevét sem ismeri minden ember. A “patronozás” olyan neme a festészetnek, ahol a kivágott képmintát egy kefeecsettel dörzsölik be az alatta levő lapra; három óra alatt mindenki megtanulhatja; a potichomania művészete sima üvegből japán vázákat alakít: szinte üres, szellemtelen időtöltés; a panharmonicon magától zenélő zongora, amit három lecke után mindenki kezelhet; a cento az a hiábavaló neme a költészetnek, miszerint egy híres író verseinek több sorából valaki egy új verset állít össze; a pons asinina egy segédkönyv, mellyel mindenki megcsalhatja magát, ezért (bocsánat a szónak) “Szamárhíd” a neve; a baldower nyelv a társadalmon kívül álló férfiak és nők egymás közt használt zsargonja; a ferondismus és gerobiotica orvosi fogalmak, mik az emberi fiatal test villanyosságának gyógyhatásából vannak elvonva; a philtra hevítő szerek vegytana; a theatinnők hitágazata a nők féktelen szabadságát választá alapul; a kainita katekismus azt tanítja, hogy mindazt kell tenni, ami a jónak ellenkezője; a paternianok alapelve szerint az ember csak fejtől csipőig az Isten teremtménye; a spiritizmus, katopromantia pedig érzékbódító s agyzavaró jövendőmondások tudománya, egzaltált médiumok, tükörből jósló ébren álmodók bolondítására.

Ilyenek képezték a Sabina nevelési rendszerét.

Mazrur jónak látta ennél a tárgynál nem tartózkodni tovább. Ez a közkatona jobban van értesülve, mint kellene.

– Hát aztán, princesse Rozáli, nem volt-e ön magas jövendőjéhez illő módon ellátva? Nem volt-e önnek minden ruhája selyemből? Minden! Nem részesült-e minden tiszteletben az “apátnő” részéről? Nem volt-e szobája tele minden évszakban külföldi virágokkal, hol a nectandrák, a malpigiák, syphoniák, opuntiák…

– S a többi, s a többi – szól közbe Dávid – “egész éven át terjeszték édes illataikat?” Igenis úgy volt.

Mazrur ránézett féloldalt, mintha mondaná: mégsem hallgatsz?

Azután folytatá a kérdezést:

– Chère princesse Rozáli, nem volt-e önnek mulatságairól is gondoskodva? Nem volt-e saját páholyában, saját színházunkban minden este jelen?…

Rozáli természetesen folyvást nem felelt. Mikor egy asszonyféle megköti magát, hogy ne szóljon, akkor azután egy szobor nem némább.

Hiszen ott volt Dávid, hogy helyette beszéljen.

– Mindenesetre; és ott a “Perogralló”, a “Jak Puddig”, a “Macca”, a “Scaramuzzia”, a “Staberle” meg a “Gracioso”, vagy a “Cassandrino” klasszikus elmésségein lelkét nemesíté, sőt a “Rák ouverture”-ön még művészi ízlést is szerzett.

Mazrurt ez egy kicsit kihozta sodrából.

A többi bohózati aljas alakok felemlítéseért nem haragudott; ámbár meg nem foghatá, hogy lehet azokat így sorra elszámlálni egy közkatonának, holott az ő színházában csak gentlemannek és portepée-nek van bejárása, hanem az utolsót nem hagyta magán száradni.

– Kérem: a “Rák ouverture”-t nem én hoztam divatba. Azt a Varietées-ben adták. Valami bomlott művésznek az az eszméje támadt, hogy ő a leghíresebb nyitányokat hátulról kezdve játssza el, megfordítva. De az nem az én színházamban történt.

– Jól van. Menjünk odább.

– Tehát még egy kérdést, chère princesse Rozáli. Látta-e ön azon vőlegénynek arcképét, ki önt a Sabinától megkérte? Szép, deli, férfias alaknak találta-e? Megmondatott-e önnek, hogy ön annak törvényes úrnőjévé fog lenni, nyáron tóparti villában, télen márvány palotában fog lakni, écurie-t, kopófalkát fog tartani, bálokat, estélyeket fog adni, azokban a legfényesebb társaságot elfogadni, s mikor a városon kikocsikázik, minden őrhelyen “fegyverbe” fog kiáltani az őrség közeledtére? – Megmondatott-e ez önnek? És mármost nézze ön, princesse Rozáli, itt van egy hórihorgas legény – Csíkből – (úgy-e Csíkből való?), van neki egy mondurja mungóbul; (mungó biz ez, ha nem kirsey), van egy pár bakancsa, egy kötél a vállán, húsz krajcár napipénz a zsebében; ez az úr azt állítja, hogy ön neki eljegyzett menyasszonya, s elsőbbségi jognál fogva önt magának visszaköveteli. Akar-e ön ezzel az úrral innen elmenni?

Ha Rozáli egy percig hallgatott volna, csak egy kis percig e kérdés után, akkor majd rögtön Mazruron lett volna a sor, hogy hallgatását lefordítsa Dávid számára érthető beszédre. De nem hallgatott ám a leány, hanem előlépett a helyéről és háromszor felelt e kérdésre: “akarok, igen, akarok, akarok!”

Ó! hogy kigyúlladt az arca egyszerre. Dávid szemei úgy ragyogtak utána.

Mazrur közéjük állt szétterjesztett karokkal.

– Csak lassan, ifjú szép lelkek. Ez nem végződik olyan hamar. Az expatriatiónak vannak terhelő körülményei. Legelső a törvényes formalitás betöltése. A kérő úrnak előbb ki kell tölteni egy szerződésmintát, melyben kötelezi magát a Sabinától átvett hölgynek feleségül vevésére; mert nem szoktuk ám enélkül adni a védenceinket; hisz akkor embervásárral vádolhatnának bennünket, s azt a Sabina nem teszi. Nos, uram, tehát van-e önnek elhatározása egy ilyen szerződést aláírni? Figyelmeztetem rá, hogy a Sabina törvényesen helybenhagyott statutumai előjogánál fogva egy ilyen szerződés aláírása után az illető hölgy rögtön jogaiba lép, és az aláíró nevét viseli.

Rendesen három ember közül kettő, ki hasonló ügyben járt itt, az ilyen felszólításra meg szokott fordulni a sarkán és odább állt. Hanem Dávid az a harmadik volt, aki helyt maradt.

– Kérem azt az iratot – mondá, s a kezébe adott mintát gondolkozás nélkül aláírta.

Rozáli keblére tette két kezét, s hálatelten emelé szemeit Dávidra.

– No ez hamar megvolt – szólt Mazrur, átnyújtva a kötvényt a titkárnőnek kitöltés végett. – Most következik a kérdés financiális oldala. Ön, ifjú vitéz, ki olyan sok mindent tud, bizonyosan tudni fogja azt is, hogy a Sabinának ez ügyre vonatkozólag költségei is voltak.

– Azokat fizetem.

– Szép. Tehát számolunk: legelőször is princesse Rozáli…

– Kérem, most már ne nevezze őt princesse-nek; most már nőm, én pedig közkatona vagyok, tehát “madame Tatrangi”.

– Csak lassan még. “Paria rident”, azt mondja a római. (A pénz nevet). Ezen még nem estünk át.

Mazrur egy cidaris mamillaris tüskét vett kezébe, az a legfinomabb s legdrágább fehér írószer, s azzal egy palatáblán elkezdett számítani.

“Száz arany a törvényes gyámnak átadott móring. Alterum tantum a Sabina provisiója, azután az eddig tett költségek, nevelés, drága öltönyök.”

Az eredeti száz arany, melyet a Sabina a szegény székely atyafinak lefizetett, pár hónap alatt felnőtt kétszáz, három, négy, ötszáz aranyra; mikor már az ötödiken túl járt, még gondolkozott Mazrur, hogy nem felejtett-e ki valamit? Mi jöhetne még?

Dávid aztán nem akart várakozni; türelmetlen volt; odalépett az asztalához:

– Ne gondolkozzék sokat: legyen kerek szám: hatszáz arany! Itt van! Ez éppen annyi.

S azzal letette Mazrur asztalára a pénzt az elefántcsont hüvelyben.

Rozáli örömtül repesve csapdosott a tenyerébe.

Most azután Mazrur igazán dühbe jött.

Ő el volt határozva, hogy ezt a lányt semmi áron sem engedi oda. Voltak vele nagyralátó céljai. Egész mesés terve volt hozzá kötve. Kész volt a végső eszközhöz is nyúlni. Hisz kitől félhet? Bíró, hatóság, őellene szigort sohasem használ. Még a kormány sem meri bántani, az legjobban tudja, minő hatalom álla háta mögött. Testi ereje pedig egy bölényé. Azt teheti, amit akar. Dobott ő már ki innen hetvenkedő legényt eleget.

Mikor azt látta, hogy az ifjú a pénzt is le tudja tenni gavalléros bőkezűséggel, akkor egyszerre felvette a tuniszi ábrázatját, s egy kalózvezér durva dölyfével mondá Dávidnak

– A harmadik föltétel pedig az, ha el akarja ön vinni a Sabinából a szép Szulamithot, ha ki tudja ön őt venni a kezemből.

Azzal hirtelen megfogta izmos kezével Rozáli kézcsuklóját, s úgy megszorítá, hogy a leány sziszegve hajolt oda a szorító ökölhöz.

Mazrur pedig nevetett; olyan két nagy, fehér fogsor villogott elő szőrös ábrázatjából, mint egy gorillának.

Dávid elsápadt e nem várt durvaságra.

Mazrur fehér mellényt viselt, széles fehér nyakravalóval; egészen elegáns úr volt. Dávid egy percig e fehér nyakravalóra nézett, a másik percben már az a fehér nyakravaló a markában volt. Székelyfogásnak nevezik azt: alulról alákapni a nyakravalónak, s aztán egyet csavarintani rajta. Csalhatlan az, ha sikerül, s nincs az az óriás, aki kiállja.

Mazrur arca egyszerre elkékült, a nyelve kidűlt a szájából, a szemei kimeredtek, a két karja tehetlenül hanyatlott alá; mit használt herkulesi ereje, ha elhagyta lopatni a lélegzetét? Száz lóerejű gőzgéppé lett, fűtetlen kazánnal.

Akkor aztán még egyet csavart a nyakravalóján a székely, s aztán egyet rántott rajta: olyan volt az, mint mikor a jaguár a bölényt levágja. A nagy, herkulesi test végigzuhant a padlón, s Dávid, hogy még a “pede proprio”-ját is hátrahagyja, egyet rúgott rajta: a talpa sáros volt; annak a nyoma a legszabályosabb autotyponképpen maradt ott a fehér mellényen.

A nőtitkár ijedtében elájult, az ajtónálló nő nevetőgörcsöket kapott; Dávid hirtelen megragadá Rozáli kezét, s mielőtt valaki föltartóztathatta volna, lesietett vele a lépcsőkön, bérkocsiba ültette, s elhajtatott vele.

Dávid el nem ereszté addig Rozáli kezét a kezéből, míg a bérkocsi meg nem állt a “Vezérhalmon”. Odáig volt fogadva. Ott a kápolna előtt leszálltak mind a ketten, s akkor azt kérdezé Rozálitól Dávid:

– Akarsz-e oda jönni, ahová én vezetlek?

– Mindenüvé! – felelt a leány.

Egy nagy park volt előttük, mely a hajdani “hét ház” helyén alakíttatott; azt egész terjedelmében magas vasrács fogta körül. A park bejáratát egy egyiptomi mintázatú kapuzat képezte, s ennek a kapuzatnak a legfelső párkányába egy sárga zászló volt tűzve.

Azt már mindenki tudja, hogy mit jelent a sárga zászló. Ennek a vasrácsnak az oldalán két ölnyire be van gyepesedve az út, a járókelők a túlsó oldalra mennek át, mikor a sárga zászlót meglátják.

Dávid odavezeté a kapuzathoz menyasszonyát. A vasrácson keresztül egy jól ápolt kertbe lehetett látni; a hibikbokrok éppen teljes virágzásban voltak, s az ezüsthársak jázminillata messze elárasztá a levegőt gyógyerejű édességgel.

A kapuzat belső részében, a kapurostélyon belül volt az őr lakása, oda egy csengettyű szolgált kívülről.

Mielőtt e csengettyűzsinórt meghúzta volna, így szólt Dávid Rozálihoz:

– E helyen fogsz maradni, míg érted nem jövök, vagy halálhíremet nem hallod.

– Vagy te az enyimet! – sóhajta fel Rozáli. Talán sejtette, hogy mit jelent az a sárga zászló?

Dávid kebléhez szorítá a gyermek fejét, s megcsókolá tiszta homlokát.

Azután meghúzta a csengettyűt.

Egy izmos, csontos termetű nő lépett ki a kapuspáholyból.

– Ki az? – kérdezé.

– Parabolana! – felelé Dávid.

A kapusnő gyanúsan nézett végig Rozáli rózsaszín kasmír öltözetén; à la Faustina hajfonadékain, s aztán mogorva arccal felnyitá a kapurostélyt; Rozálit bebocsátá; Dávid kívül maradt.

Azután egy előszólított kis leánygyermek elvezette Rozálit a park tévutain.

Rozáli még egyszer visszafordult, mielőtt egy csoport életfa eltakarná őt örök zöldjével – örök időkre, s Dávidnak még egy búcsúcsókot inte kezével.

Dávid aztán, mikor nem láthatta többé a leányt, eltakarta arcát a két kezével, és sírt.

Ez a park és annak kastélya a parabolánnők menhelye. Innen nem veheti vissza többé a Sabina Rozálit.

Először azért nem, mert az egész egylet az orosz cári hercegnő, Hermione védelme alatt áll, s még másvalakinek a védelme alatt is: a közvéleményé alatt.

Másodszor pedig azért nem, mert a Sabina igazgatósága nem adhat intézetében helyet egy leánynak, aki egy napot töltött a parabolánnők palotájában, mely palotának minden szobája tömve van a rettenetes pellagra betegeivel, azon iszonyatos pellagráéval, mely a múlt századok minden pestiseinél vészesebb ragályosabb, kínzóbb, undorítóbb, s mely dögvészt gyógyszer nem gyógyít, csupán gondos, szeretetteljes ápolás, s az ápoló maga saját életét teszi föl a rettenetes játékban: maguk az orvosok irtóznak egy pellagrabeteget meglátogatni. Erre az ápolásra vállakoztak azon időben önfeláldozásra elszánt nők és hajadonok. Ezeknek lett főnöknőjük Hermione; ezeknek adta át palotáját; ezek közé hozta el Dávid Rozálit.

Ezt hirdeti az a sárga zászló ott a kapun.

Hanem mikor azt a sárga zászlót meglebbenté a szellő Dávid feje fölött, mikor feltekintett az égre, s meglátott egy pacsirtát emelkedni a lég magasába, ah! akkor ő is kezdé érezni, hogy mi az a vágy az emberben, hogy “bárcsak repülni tudnék!”. És mit tesz megőrülni attól a kíntól, hogy miért nem tud az ember repülni.

A “Vezérhalom”-ról igen szép kilátás nyílik a Lipótmezőre; ott van egy nagy, sokemeletű épület, az az országos tébolyda. Abban van Dávid atyja orvosi ápolás alatt.

Dávid rászánta magát, hogy elmenjen az atyjához a tébolydába.

Az Astrapé

A Vezérhalomról az egykor “Kútvölgynek” nevezett hegyvágányon át ez idő szerint légnyomatú vasút visz a Városmajorig. Ugyanazon vonalon jő fel a hegyvidéket vízzel bőven ellátó vezető cső is. Dávid ezt a prózai közlekedési eszközt választá a hegyről lejutásra, a regényesebb gyalogút helyett a Zugligeten keresztül: sietett.

Mikor a hegyi vonattal leérkezett a városmajori pályafűhöz, őt és a vele együtt utazókat a minden pályafőnél szokásos kiáltás fogadá.

“Astrapé, 3 órai!”

Ezt a kiáltást a vasúti kapus nőcselédje hallatja, s ugyanakkor a kezében egy oktáv nagyságú papírlapot tart lebegtetve, amihez hasonló van még egy csomó a hóna alatt.

Ez az Astrapé aztán egy hírlap.

Négyszer jelen meg napjában. Benne van minden nevezetes eseménye a bel- és külföldnek, a legújabb táviratok és a fővárosi sensationshírek, a gyűlések nevezetesebb beszédei, és mindez – egy nyolcadrét lapon.

Az Astrapé gyorsírászati jegyekkel írott lap; annálfogva mindaz, ami a lepedőlapokon egy egész regálívet foglal el, az Astrapéban egy kis lapocskán elfér. És amellett kiállítása is az emberileg elérhető legnagyobb gyorsasággal megy végbe. Az Astrapénak nem kell se betűszedő, se nyomdász. Papirographiai úton van kiállítva. Ahogy a szerkesztő teleírja a papírlapot (melynek elkészítéséről már a múlt században elmélkedett Sennefelder), ugyanarról a lapról egy, az íróasztalához srófolt gázgép kétszáz lenyomatot négy perc alatt elkészít; a szerkesztőnek csak az egyik lábával kell olyanforma gyakorlatot tenni, mintha varrógépet vagy kerekes guzsalyt hajtana, ami által a tiszta papiros a gázgép pálcái közé, arról a gép által mozgatott s matricul szolgáló beírt lapra, s onnan a kosárba leugrik. Azalatt írhatja a szerkesztő a következő lapot. Egyik munka nem akadályozza őt a másikban; a kezével ír, a lábával nyomtat duplex libelli dos est. Ilyenformán nem kell neki se szedő, se nyomdász, se munkatárs; csak kihordó. A kihordók egyúttal a helyhírek behordói is; “penny a liner”, ők bediktálják, mi hír a városban, a szerkesztő odaírja, a lábával hajtja a papírtoló gépet, a gázgép nyomtat, s öt perc múlva a kihordó a friss újdonságot már nyomtatva árulja az utcán, a kávéházakban, az indóházakban: egy krajcárért!

Egy egész lap egy krajcár?

Átkozott konkurrencia. Ezt egy lap sem csinálhatja utána. Akárhogy siessenek, valamennyit megelőzi azzal az idővel, amibe a többi lap betűszedése, formába rakása, kiigazítása kerül, s egy krajcárnál kisebb pénz már nincs Európában. Előre látható, hogy az Astrapé időjártával az összes óvilági zsurnalisztikát meg fogja ölni.

Ezért a neve Astrapé (görögül villám), mely gyors és öl.

Még ugyan védi ellene a typographiált hírlapokat az a körülmény, hogy nem tud minden ember gyorsírászatot olvasni; azonban évről évre szaporodik azoknak a száma, akik azt elsajátították. Már minden gimnáziumban tanítják; a felső tanodákban első tantárgy ez, ami megkívántatik. Papok, népszónokok, képviselők el sem lehetnek nála nélkül. A kereskedők sürgős levelezéseiket csak gyorsírászati jegyekkel folytatják. A hivatalos lapban minden törvényes idézés, árverés, csőd stb. cincographiált gyorsírászati jegyekkel van nyomtatva, tehát az ügyvédeknek is kell hozzá érteni. A magyar klasszikusok gyorsírászati kiadványokban jelennek meg: Vörösmarty összes munkái három, Arany János összes művei két egész íven. Egy Horatius Flaccus egy ív. Egy egész költemény tizenkét szarkaláb meg egy pont. A katonák is taníttatnak gyorsírászatra. Némely más írást nem is ismer.

Ekképpen ellenállhatlanul terjed a sztenográfiát ismerő közönség, s vele együtt az Astrapé hatása. Aztán egy krajcár az ára. Nem is kapni már semmit a világon egy krajcárért, csak nyomtatott papirost; megadja érte a krajcárt az is, aki nem tud gyorsírászatot olvasni, a szomszédja bizonyosan tud; az megmagyarázza neki a vett lapból, hogy hány új kormány alakult a legutóbbi hat óra alatt, hány új iparvállalat támadt, s hány bukott meg. Hat óra nagy idő a millennium vége felé.

Dávid már hazulról jött a gyorsírászat ismeretével, a katonaságnál szintén tanították: az igen szükséges a gyors raportoknál; ő is kiadott hát egy krajcárt a három órakor megjelent Astrapéért, s aztán mindjárt a lap homlokán vastagabb jegyekkel írva, olvasá a legújabb sensationshírt.

“Hallatlan merénylet a főváros közepén, fényes nappal!!!” “A Sabina világhírű intézete ma egy borzasztó eseménynek volt színhelye. Egy közkatona, a XII. voltigeurezredből, délben 11 és fél órakor megrohanta az intézet irodáját, s a társulat köztiszteletben álló igazgatóját, nagyméltoságú Mazrur urat torkon ragadva, földhöz sújtá, s akkor a Sabina egyik legszebb hölgyét ölébe kapva azt erőszakosan magával elragadta. A vakmerő katona neve, mint már tudva van, Tatrangi Dávid. Erélyes rendőrségünk már nyomában van a szökevénynek. A földre vert igazgatót csak nagy nehezen lehetett életre visszahozni. Reméljük, hogy a katonai hatóság e gyilkos merénylettel összekötött nőrablási esetnél a katonai törvények teljes szigorát fogja alkalmazni a dühöngő közkatona ellen. Valóban siralmas állapot, hogy azon osztály, melynek föladata volna családi tűzhelyünket megvédelmezni, ily vakmerő módon zavarja meg a közbiztonságot. Ügyelni fogunk rá, hogy a katonai hatóság ily nyilvános botrány szokás szerinti elsimítását meg ne kísérthesse. Holnap ez ügy miatt, mint halljuk, interpelláció fog intéztetni a hadügyminiszterhez. Mint hallik, az üldözött katona nemzetiségére nézve székely, vallására nézve szombatos.”

Mikor Dávid ezt a hírt elolvasta az Astrapéból, akkor megváltoztatta azt a szándékát, hogy a Lipótmezőre menjen az atyjához. Most már fel kell mennie a várba, hol ezredkaszárnyája van, s jelentenie magát, hogy ne keressék: íme itt van.

Úgy meg volt vetve az ágya mind a katonaság, mind a polgári közvélemény előtt, hogy menekülésre még csak nem is gondolhatott.

Hja, “paraszt”, az megint más!

A várba felsiettében már szemközt találta Dávid az őrjáratot, mely felkeresésére ki volt küldve. A négy fegyveres legény szótlanul közrevette, s úgy kísérte be a kaszárnyába. A kofák, a bérkocsisok mutogattak rá: “ez a gyilkos, ez a leányrabló!”

A kaszárnyában legelőször is átadatott a porkolábnak. Az elszedte tőle a kötélláncot, a távcsövet, a cirkalmat s a katonai rang egyéb jelvényeit, azután bezárta egy magánykóterbe.

Azzal az ezredes rögtön összehívta a katonai törvényszéket.

Az akkori katonai törvények már nem ismerték a testi fenyítéket, hanem annál jobban kifinomíták az akkori kedélyekhez alkalmazott szellemi tortúrákat.

Legelőször is a törvényszék a legnagyobb katonai nyilvánosság mellett tartatik meg. Azon ezred, melyhez a vádlott tartozik, a kaszárnya udvarán négyszöget alakít, s ott várja be a szóbeli per lefolyását lábhoz tett fegyverrel. A négyszög közepén, egy hosszú asztal mellett ül az ezredes, egy százados, egy főhadnagy, egy alhadnagy, egy őrmester, egy tizedes és egy közkatona; ezek a bírák. Legelőször szavaz a közkatona az ítéletmondásnál. A vádlottat az asztal végére állítják, egyik felől áll mellette a dobos, a másik felől a zászlótartó, háta mögött a porkoláb.

Ha bűnösnek találtatik, s miként a fennforgó esetnél, a 132., 133. és 134. §§. értelmében (erőszakos betörés idegen házba, polgári egyén tettleges bántalmazása, egy nő miatt civódás kezdése) elmarasztaltatik, akkor megperdül a dob, a sajátszerű “szegény bűnösök” akkordjait ütve: a zászlótartó becsavarja a zászlót, s eldugja a kaucsuktokba; a vezénylő őrnagy “jobbra át”-ot kiált, s arra minden katona egyszerre hátat fordít az elítéltnek, kinek e megszégyenítés után a haja és a szakálla levágatik (ez nem testi büntetés, mert nem fáj, de annál nagyobb szégyen, miután az egész világ szakállt visel; csak az elítéltek nyíratnak meg), a büntetés azután a körülményekhez s a bíró akaratához képest lehet egy évi várfogság s azontúl még három évi kényszerszolgálat a fegyszázadnál, minden előléptetés kizárásával s minden polgári foglalkozás és polgári öltönyviselés betiltása ez idő alatt. Súlyosítható még a büntetés a kórházi szolgálattal és a dalmáciai partőrzéssel; nagy bűnösöknél fokozható egész a zenekari nagy bombardon fuvására ítéltetésig, amiben két év alatt el kell szakadni az ember tüdejének.

Mármost Dávidnak csak azon kellett magában tanakodnia, hogy mekkorát kap a büntetésből, mikor a négyszög közepébe a krucifixos asztal elé kiállították.

Abból, hogy vádlójául az ezredauditor helyett a Generalgewaltigert látta megjelenni, előre gondolhatá, hogy merényletéből celebris ügyet szándékozik csinálni a hadügyminisztérium.

– Közvitéz, Tatrangi Dávid! – szólt az elnöklő ezredes, midőn a Generalgewaltiger felolvasá a bűnvádat. – Igaz-e az, hogy ön egy érdemes polgárt, nagyságos Mazrur Miron igazgató urat saját házában erőszakosan megtámadá, földre verte, s házából egy hölgyet elragadott?

– Igaz.

– Megmondhatja ön tettének indokait?

– Nem.

– Tudja ön, hogy e tette által a katonai büntető törvénykönyv 132., 133. és 134. szakaszaival jött összeütközésbe, melyek a fegyver alatt álló sorhadi, lovassági, tüzérségi és hadihajózási közvitézekre a polgárokon elkövetett erőszakért és nők miatt kezdett civódásért egy évi várfogságot, három évi kényszerszolgálatot és örökös degradációt diktálnak?

– Tudom.

– Van önnek valami mentsége?

– Van.

Dávid elővette a kebléből a király levelét, s átnyújtá azt a közel álló porkolábnak, az elvitte az ezredesig.

A levélnek nem volt címe.

– Kinek szól ez?

– Bírámnak.

Az ezredes felnyitá a levelet, s végigolvasá annak tartalmát.

A törvényszéki etikett szerint, ha elmarasztaló az ítélet, annak kimondásakor a szavazók ülve maradnak. Csak akkor áll fel a szavazó, ha fölmenté a vádlottat. Kezdeni szokta a szavazást rendesen a közvitéz.

Ezúttal azonban az elnöklő ezredes kezdé, felállva székéről, s az elolvasott levelet két tenyere közé fogva. Arra aztán mindenki felállt.

– Uraim! Őfelsége, dicsőségesen uralkodó császárunk és királyunk jelen legmagasabb kéziratában, a tegnapi kelettel, Tatrangi Dávid urat a vitéz XII. voltigeurezred alhadnagyává legkegyelmesebben kinevezni méltóztatott. Ezáltal a vádpontok kategóriája elesik. Alhadnagy Tatrangi Dávid lovagias kötelességét teljesítette, amidőn egy sértett hölgyért tettleges elégtételt vett a bántalmazón. Tambour! A tisztelgőt! Kornétás! A chamade-ot! Zászlótartó! A honneurt!

Dob, trombita pörgött és recsegett, a zászló háromszor meglóbáltatott Dávid feje fölött; az egész négyszög egyszerre lábtól két kézre kapta fegyverét, és tisztelgett. Ez a katonai becsület-helyreállítás szertartása.

Az ezredes pedig odalépett Dávidhoz, a markába csapott, megrázta a kezét, s azt mondá neki:

– Fogadj Isten, bajtárs; ugyan derekasan tetted, hogy jól megrugdaltad azt a parasztot…

Ma aztán szabad volt Dávidnak kardot kötni az oldalára.

S holnap szabad volt neki azt letenni.

A vezérhalmi Alhambra

Hogy került az Alhambra a budai Vezérhalomra – annak a története ez.

Egy dúsgazdag magyar financbáró, ki a XIX. század második felében az országos pénzügyi műveletek alkalmával óriási vagyont szerzett, arra a gondolatra jött, hogy ebből a nagy kincsből valamit az országnak vissza is kellene adni. Magasztalásra méltó dicsvágy. Nem kell a gazdagokat megróni azért, hogy fényt űznek. A fény a kortársakat ugyan még égeti, de utódaiknak világít. Minden palota egy darab história, s a história az élet. Sok palota: egy nagy város, s egy nagy város: egy nagy nemzet.

A gazdag főúr azt az egész környéket, mely szőlőkertekkel s apró villákkal volt fedve, kisajátítá, s egy nagyszerű angolparkot alakíttatott belőle. A szőlők helyébe kínai, ausztráliai, japáni fák jöttek; szőlőkert nem főváros közelébe való; a kőbányákat betemették, s hogy az újan ültetett park az aszályos délkeleti hegyoldalban sikerüljön, a Márton-hegy teknőjében artézi kutat fúrattak. Négyszáz lábnyira kellett fúrni a makacs agyagpala rétegeken keresztül, csaknem a Duna színéig, míg el lett érve a “vörösvári medence”, mely a budai fürdőkbe önti ki vizét, onnan azután egy olyan hatalmas vízsugár lövellt fel, mely percenkint száz akó vizet ömlesztett, s a hegytetőről leomolva, örök zúgó patakot képezett, mesterségesen alkotott medrében művészi zuhatagokkal. Ez a kút maga egymillióba került, s az eredménye az volt, hogy a budai déli oldal fürdői elveszték a vizeiket, a hegyoldalt pedig meseszerű gyorsasággal nőtte be az újon telepített erdő. A szökőkút maga egy magyar művész nevét tette világhírűvé. Remek szobrászati alkotás az, kárpáti fehér márványból; Szent László királyt ábrázolja, midőn az a sziklából forrást támaszt szomjú hadainak; a megszabadított nők, a harcos férfiak alakjai művészi csoportulatban veszik körül a lovagot; a kun rablótól megmentett leány a földön térdelve, hálateljesen csókolja a szent király kengyelvasát. A kút medencéje zöld márvány, melynek négy szegletén térdre görnyedt ergonade-ok tartják négy ország címerét, a négy középlapon pedig László király legendái vannak domborművezve abba a ritka nagybecsű sárga márványba, amit a szobrászok giallónak neveznek.

Ez a mű foglalja el a kastély udvarát, melyet a nemzeti tetszelgés elnevezett Alhambrának; amit azonban nem kell a szó szoros értelmében vennünk. Nem: annak az építtetője csak mégsem rabolhatott ki annyi hidalgót és zsidót, mint Abu-Abdallahtól Alfaragiig a mór királyok, százhuszonöt esztendeig, hogy egy akkora palotát készíttessen, melyben negyvenezer ember ellakhatik; hanem az egész épület stílje volt ellesve e mesevilági építménytől, s voltak utazók, kik e palota szoborcsarnokában az Alberca peridromját vélték felismerni, míg a szökőkút udvara az “oroszlánudvarra” emlékeztet, finom, karcsú oszlopos, áttört művű árkádjaival, aranyozott rácsozatával, s hogy tökéletes legyen a csalódás, az udvar délvirágok kertévé van alakítva, ciprus és pálma díszlik, mint otthon, a nialeja szőlőfürtös venyigéi futnak fel a falakon, s a vízmedencében a nuphar illatos, sárga rózsái s a victoria regia óriás nimfatulipánjai nyílnak. Az egész udvar egy tizenöt öl magas üvegkupolával van befedve, s a szökőkút vize hő; télen is spanyolországi lég van e helyen; a föld maga csinál magának tavaszt, a tél közepén meleg vízzel, a játszi vén gyermek!

… Az a tündéri kert azon a tájon lehet, ahol hajdan egy magyar költő háza állott, akinek munkáit akkor sokan olvasták. A kis ház köveivel rég árkot temettek már, s a költő munkáit csak az új kor Toldy Ference ismeri még; az egész, ami megmaradt belőle a jövő század számára, tán csak az a három ezüstlevelű hárs, miket saját kezével ültetett; azokat nem fogja kivágni senki, mert virágaik gyógyillata megvédi őket, s a hajdani gazda neve a kéregbe vésve tovább él…

A gazdag úr, ki a palotát építteté, sokat akart a jóból: vagy tán meg akarta mutatni, hogy az építészet egyéb iskoláiban is jártas; vagy meglehet, hogy csak a főváros ízlésének akart hódolni, melynek épületeiben az ó- és újvilág minden architektúrai mintáját fel lehet találni: egy múzeumot görög stílben; egy nagy operaházat francia modorban; egy bálépületet bizánci ízlés szerint; egy hyppodromot a pekingi pagoda mintájára, egy nemzeti panteont a római mauzóleum utánzásával, egy alagutat egyiptomi portáléval; egy országházat reneszánsz modorban, egy politechnikumot ónémet tűzfalakkal; palotákat egymás mellett sorban, a világ minden nemzetének és korszakának ízlése szerint lapos és hegyes, emeletes és eltűnő fedelekkel, veres külsővel és rokokó faragványokkal, erkélyekkel és donjonokkal, vasépületeket üvegtetőkkel; s mindenekfelett templomokat a legnagyobb választékosság szerint, egy gótszerű münsztert, egy kupolás bazilikát, egy moszkvai csúcskupolákkal ragyogó szerb templomot s kiváltképpen egy “opus rusticum” modorban formált városháztornyot. Meglehet, hogy az építtető főúr nem akar hátramaradni a sok jó példától. Az Alhambra-szerű palotához egyiptomi bejáratot építtetett; a majorsági lakot kínai mintára rendelte, s amint a síklevágás közben háttérnek ott maradt a “Széchenyi-domb” meztelen kőfala, abba az Ellorai indus templom mintájára vágatott – pincét.

A palota belsejének is kijutott a pompa minden neméből, a magas termek összefutó ívboltozatai, mikről, mint egy cseppkőbarlang padmalyáról, szeszélyes cifrázatú csúcsívek csüggnek alá, mind a legdrágább márványból vannak faragva, a fal közök kirakva sötétkék lapis lazulival vagy haboszöld malachittal, vagy a múlt századokban elveszettnek hitt, most újra feltalált “porporino”-kő bíborpiros tábláival, az ablakokon középkori üvegfestészet remekei, másutt az új találmányú lithophania átlátszó képei: szőnyegekül múlt századbeli gobelinok s bauvais-i és flandriai hímzetek a XV. századból s a most már oly ritka d’Arazzik, mitológiai jelenetek selyembe szőve. A bútorok Jean Goujon modorát utánzó vésnökművészettel, csakhogy újabb kori találmányok alkalmazása által meghazudtolva az időkort, a diófa kressilalkohol által sötétkékké pácolva, másutt a violaszín királyfa alkalmazva, mely már amerikai szerzemény; az elefántcsont-faragványok görög ízlés szerint megfestve; a bronz szobrokon a “corinthi érc” nemes zöld rozsdája. Pompás, damaszkozott vasszekrények ezüsttel, arannyal kiverve; velencei tükrök rámáin Delaulne bacchánsnőinek merész csoportozata, mennyezetes ágyak, brokát függönyökkel, címeres kandallók, karzatos könyvtárak, pazarlás a kínai, sèvres-i, japáni és herendi porcelán minden alakú termékeivel; az olasz fajansszal s amiket a keramika műhelyében Palissy alkotott; a fegyverteremben pompás mellvértek, pajzsok, egész felöltözött panoplitok, miknek mellvasán Giulio Romano rajzai vannak arannyal kiverve, a képtárban hírhedett festők remekei minden iskolából; ritka ékszerek, kristály, achátedények, kámeák és csodaművű órák, azok közt Guido Baldo órája egy gyűrű kövében, mely órát és negyedet üt. S a Canterbury érsek Parker-órája egy pálcagombban, melyet minden héten egyszer kell felhúzni, s a straszburgi, lyoni, Medina dal Campói ódon mesterséges óraművek remek mintázatai.

Mindezen remekművek közt azonban több volt az utánzat, mint az eredeti. A civilizáció gyáripara a XX. században mindent elő tud már állítani gyári úton, amit a hajdankor művészete mint kézműremekeket hagyott hátra. Rubenst, Tintorettót olajnyomatok a csalódásig utánozzák, az encausticának megfelel a lithophania, Benvenuto Cellini ciselirozásait hajszálig utánképzi a galvanoplasztika; a gobelint előállítja a gépszövőszék, az elefántcsontot nem faragják többé, hanem Rouvier találmánya szerint őrölt csontlisztből, schellak és alkohol vegyítékkel légszivattyúba teszik, s aztán formába nyomják; a hajdankori drága corinthi ércet utánozza a princmetall, az aranyat a chrysorin; a vert vasműveket mintába öntik, a numiszmatika ritkaságait ezrével sokasítják, alfenoidot, bathmetallt használva az ezüst helyett, a márványt és lapis lazulit pompásan utánozzák Lippmann és Schrechenburger találmánya szerint mész, márványpor, lenolajba itatott agyagból, összegyúrva kénsavas égénnyel, s Thorwaldsen, Canova és különösen Pradier minden nevezetes szobrászati remekét tudják már mintába önteni kétszer égetett, kétszer timsóval átizzasztott főszanyagból, hogy azt csak a szakértő tudja megkülönböztetni az igazi carrarai márványtól vagy alabástromtól.

Ilyen utánzat nagyon sok van az újabbkori Krőzusok palotáiban. A luxus encanaillirozza magát! Az eredeti, az igazi műkincsek, a földből kiásott antikok arisztokratikus uralma lejár. A ma készült szobrot beássák guanóba, két hó múlva kiveszik, az egyik lábát letörik, s lesz belőle antik; a ma festett korcsmai képet felakasztják a füstre, s két hét múlva lesz belőle Van Deal.

Hanem azért mégis belekerült ötmillióba a vezérhalmi Alhambra.

Ha minden igazi lett volna benne és rajta, tizenötbe kellett volna kerülnie. De hát ez is elég nekünk.

A gazdag primus acquisitor aztán meghalt, s hagyott maga után öt fiút és három leányt. A leányoknak hagyott két-két milliót, a fiúknak egyenkint ötöt, a majorescónak tizenötöt meg az egész Alhambrát.

Természetesen a majoresco volt az, aki leghamarább elpazarolta az örökségét, miután az volt a legtöbb.

Mikor a vége felé járt, kezdett terhére lenni az Alhambra.

…Összebeszélt a miniszterekkel (sportbajtárs volt), hogy vetessék meg azt az országgal a király számára, olcsón adja: hétmillióért. A képviselőház megszavazta az összeget: Hétmillió már akár ide, akár oda. Hanem mikor a törvény a király szentesítése elé került, akkor már II. Árpád ült a trónon. S az, mint tudjuk, szűkmarkú ember, visszavetette a törvényt. Neki nem kell az Alhambra.

A majorescónak azonban szintén nem kellett. Annak a fenntartási költségei évenkint százötvenezer forintra rúgnak. Fogta magát, nagylelkűségre vetemedett, odaajándékozta az egész Alhambrát minden műkincseivel együtt a felséges nemzetnek.

A felséges nemzet aztán egynehány esztendeig maga fizette az évenkinti százötvenezer forintot az Alhambra fenntartásáért.

Akkor egyszerre előálltak a majoresco hitelezői s azt mondták, hogy semmi joga sem volt neki elajándékozni az Alhambrát, mert az a csődtömeghez tartozik! Azzal alakult egy konzorcium, mely a majoresco zilált vagyoni állását rendezni vállalkozott, az lefoglalta az Alhambrát, s erősen fenyegetőzött, hogy a műkincseket el fogja kótyavetyéltetni, a márványt, oszlopokat, szobrokat eladja mint épületanyagot, s a gyönyörű parkot kivágatja, és elárusítja tüzelőfának ölszámra.

Ebben a nagy szorultságban érkezett az a váratlan szerencse, hogy a szentpétervári palotaforradalomban Constantin cárt letették, az leányával együtt Magyarországra menekült: itt a konzorcium rögtön körülkapta, s addig lélegzethez sem hagyta jutni, míg rá nem kötötte az Alhambrát kétmillió forintért; amennyit a ránézés is megér.

Ekként jutott az Alhambra a beteges cár holta után a cári hercegnő, Hermione Peleia birtokába.

A “pellagra miserorum”

A kis kapusleány, egy szöszke, kondor hajú gyermek, végigvezette Rozálit az oszlopos, nyílt folyosón, melynek mór szabású ívboltjai keletre voltak nyitva, innen széles, fehér márvány lépcsősor vezetett fel az előteremig, két oldalt márvány canephorákkal díszítve, mik élő virágokat emeltek fejeiken; az előterem szétnyitott szárnyajtai előtt megállt a gyermek, s magát hátrahúzva, szótlanul mutatott maga elé, s azzal sietve visszafutott. Neki nem volt szabad ide belépni.

Rozáli elfogult kebellel állt meg a küszöbön. A terem templomszerű boltozata lapis lazulival van kirakva, aranyozott kúpívei egymásba futnak, s egyesülten ismét alácsüggnek, mint egy-egy oszlop fejezete, mely alól elvették a pillért; a sötétkék mezők arany csillagokkal behintve. Négy magasan álló ablak egyetlen darabban alkotott litophannal fedve, melynek tejfehér alapjából átlátszó geniusi alakok tűnnek elő, fehérbe fehérrel rajzolt szellemképek. E világítás valami túlvilági félhomályt ád a nagy teremnek, melynek talaját egy nagy, nap alakú ábra képezte, sárga márványból kék márvány alapon. A nagy terem hátterében két nőalak áll.

Az egyik magas, karcsú, fiatal hölgy. Arca, alakja emlékeztet Phidias Pallasz Athén szobrára; az a minervai nyugalom, az az istennői tökély minden vonásában. Büszkeséggel párosult jóság. Sötét haja magas tekercsbe fonva fogja fejét körül. Nagy, átható szemei betörnek a ránéző szemén át annak keblébe. Ruhája fekete, testhez simuló, derekát széles sárga szalag övezi át, mely jobbfelől a ruha szegélyeig aláfut.

A másik hölgy koros nő; szikár termet, hátrafésült, rövid hajában semmi díszítés; csontos arc, férfias homlok, összeszorított ajkak. Tekintete ridegségét növeli a viselt szemüveg. Ő is fekete ruhát hord, de fehér szalaggal.

E két nőalak előtt állt meg a leány abban a rózsaszín ruhában a hármas övvel s a Faustina hajfonatokkal.

– Miért jött ön? – kérdezé tőle az ifjabb hölgy, csengő alt hangon, márvány tekintettel.

– Hogy itt maradjak.

– Ki vezette önt ide?

– Jegyesem.

E szónál megdöbbenten húzta hátra a fejét a hölgy, s vizsgáló tekintettel bírálta az előtte álló alakot.

– Tudja ön, hová jön?

– Egy menhelyre, hol nők ápolnak nőbetegeket.

– S meg volt önnek mondva, micsoda betegek azok?

– A pellagra betegei.

– S tudja ön, hogy mi az a pellagra?

– Nem tudom.

– Elhiszem; kik selyemben járnak, nem ismerik azt; mert hisz ez a pellagra miserorum, a nyomorultak ragálya. Tudornő: kérem, magyarázza ön meg e tisztelt hölgynek, hogy mi az a pellagra miserorum.

E szóra a koros nő előbbre lépett, levette a szemüvegét, megtörülte zsebkendőjével, s ismét föltevé; s azzal egész tudományos pedánssággal hozzáfogott az értekezéshez.

“A pellagra miserorum egyike azoknak a vészeknek, melyek mint helyhez kötött bajok régóta ismeretesek voltak a szakavatottak előtt; századokig, tán ezredekig ellappangtak a földabrosz egyes zugaiban, míg egyszer, rögtön előtörve saját hazájokból, elterjedtek hirtelen egész világrészeken; némelyik körülutazta az egész földet. Így került elő a himlő Afrikából, a kolera Kelet-Indiából, a sárgaláz Brazíliából, a gyermekölő noma Kínából, a fekete halál Palesztinából, amik milliónként pusztíták az emberiséget. Így vannak még most is helyhez kötve a spakelshed Norvégiában, a malária a Meremmek mocsárai közt, a kretinizmus Savoya hegyeiben, a beriberi Nepálban, a framboise a Provence-ban, a cirragra Lengyelországban. Ezek még nem indultak meg hódító hadjáratokra. Majd elindulnak. Ezután vannak uralkodó bajok, amik csak a szegény osztályokat keresik fel. Ilyen a rupia, az ergotismus, mely az anyarozsos búzaliszt mérgezéséből támad. Az ilyen endemicus bajok közé számíták a múlt században még a pellagrát. Csak Olaszországnak egy vidékén volt az otthon, csak azon néposztálynál, mely kukoricával táplálkozik, és különös, még eddig orvosilag meg nem állapítható okokból, inkább a nőket támadta meg, mint a férfiakat, inkább az ifjakat, mint a véneket. Az olasz orvosok “mal rosso”-nak nevezték.

Keletkezésének oka tudva volt. Egy mikroszkopikus gombafaj szokta azon a vidéken meglepni a tengerit, mely növénykórt otthon “verderame”-nek neveztek; egy család a szőlővenyige “oidium”-ával. Mióta a baj elterjedt, a tudományos világ előtt “zeidion toxicon” a neve. Megismerte azt később Magyarország, Szerbia, Románia is, de azért még mindenütt csak sporadice tűnt fel a baj. Egészen ment maradt tőle Németország, ahol a tengerit nem mívelik. Van azonban Németországnak egy más plágája: a “hesseni légy”, coccydomia destructor. – Ennek az eredete pedig ez: II. Fridrik hesseni uralkodó az amerikai szabadságharc alatt Angliának átengedte a katonáit, olyan szerződés mellett, hogy ahány azok közül Amerikában elpusztul, a fejedelem annyi ezer tallér kárpótlást kap érte. A fejedelem huszonegymillió tallér kárpótlást kapott.

Fájdalom, hogy nem többet. Nehány ezer hesseni harcos mégiscsak visszakerült Európába Amerikából, s nem hagyta ott a bőrét ezer tallérért. – Hanem ahelyett hozott magával egy sokkal többet érő ajándékot – az ágy szalmája között, azt az átkozott szipolyt, aminek hesseni légy a neve. Tíz év múlva a németországi mezei gazdák átka lett ez a rovar, mely petéit a búza és a rozs sásleveleibe rakja, s akkor azok elkezdenek pusztulni. A hesseni légy rajként repül, mint a sáska, fel nem tartja sem folyam, sem hegylánc. Ahol megtelepül, nyomában az éhhalál jár: ott a kenyértermő növény elkorcsosul. Hanem hát ez a hesseni ajándék megmaradt másfél századon át Németország tulajdonának. Ekkor átcsapott Magyarországba. És itt azt a természeti tüneményt idézte elő, hogy amíg a búzával együtt a tengerit is meglepte, a tengeriről átoltotta a búza és rozsnövényekbe a zeidion toxicont. És ennek az lett a következése, hogy a zeidion toxiconnal megmérgezett búza és rozsszemek, az őrlés alatt a liszt közé vegyülve, egyszerre elterjeszték az egész országban a pellagrát. A betegség, mely eddig endemicus volt, egyszerre epidemicussá vált. – Benne van a mindennapi kenyérben, amiért az emberek imádkoznak.

A gazdagok könnyen védik magukat ellene; szakácsaik górcsővel vizsgálják meg előbb a lisztet, mielőtt sütnének belőle: nincs-e közte zeidium, s a szegényt nem bocsátják magukhoz közel. És a pellagra az eddig uralkodott pestisek minden pokoli tulajdonát egyesíti magában. Ragályos az érintkezés után, mint a himlő, terjed a kedély fogékonysága és az égalj viszonyai szerint, mint a kolera, kínzó, mint a tífusz, undorító, mint a pestis. Csak az egyetlen jó tulajdona a régi öldöklő angyaloknak hiányzik nála, a gyorsan ölés. A pellagra nem öl meg; de hónapokig kínoz. Megjelenik először az arcon, a kezeken, mint egy rózsaszínű folt. Émelygés, láz követi. Akkor elmúlik. Egy év múlva biztosan újra előjön. A rózsák most már égnek, felhasadnak; az egész életműszervezet együtt ég velük; a fő elkábul, a gerincagy fáj, az izmokat görcsök veszik elő, a vér átszivárog a bőrön; az idegek elsenyvednek; eljön az őrjöngés, az öngyilkolási düh – és az ember mégsem hal meg: tovább él; kigyógyul. De minő életre gyógyul ki? Agya eltompul; dőre, esztelen marad: arca feldúlva sebhelyektől, ráncoktól, koravén lesz, haja mind kihull. – Ez a pellagra miserorum.”

– Megértette ön? – kérdezé Hermione Peleia hercegasszony a rózsaszín ruhás leánytól. – Tudja már most, hogy mi lakik odalenn abban a világban, amit a daróc választ el a bársonytól? Hanem a bársony azért nem őriz meg a pellagrától, ha érintkezésbe talál jönni a daróccal. A hercegnőkre is elragad a koldusnők nyavalyája, ha közel jutnak egymáshoz. Ezért zárva a főváros palotáinak kapui nappal is. Akik pedig elszánták magukat, hogy a nyomorultak szenvedéseit enyhítsék, önfeláldozásra kész nők, azoknak neve parabolana: viseletük fekete öltöny, sárga szalag, az éjnek, a halálnak, a nyavalyának a színei; együtt a kettő az önök fővárosában ellenszenvköltő. Éppen azért viselik a parabolánnők, hogy mikor az utcán járnak a nép között, mindenki ösztönszerűleg kitérjen előlük: “hah, fekete-sárga!” Lehet, hogy a pellagra miazmáját hordják magukkal. Akarja ön ezt az öltönyt felvenni?

– Kész vagyok rá.

Hermione Peleia összeszorítá ajkait, s nagy sötét szemeivel hosszasan tartott ítéletet Rozáli rózsás arcai fölött. Igazi-e ez a szín, igazi-e ez a nyugalom? Talán nem értette, amit a tudornő elmondott előtte? A hercegnő nehány szót mondott a tudornőnek egy Rozáli előtt ismeretlen nyelven, mire az eltávozott a teremből.

– Várjon ön, míg a tudornő visszatér.

És odáig hallgatás volt a két hölgy között.

A gondolatterhes csendben egy nagy lepke repült be kívülről a nyitott ajtón, egy gyönyörű Papilio Io, mely pávafarkszerű szárnyaival körülrepkedte a két hölgyet, s egyszer megszállt Hermione diadémján, mint egy eleven boglár, ragyogó szárnyait meg-meglibbentve; majd ismét lerepült, körülrajongta mind a kettőt, mintha az “örökkévalóság” jelével (∞) fonná őket körül, ő maga a “halhatatlanság” jelvénye, s egyszer megint leszállt Rozáli vállára, azután kirepült ismét a szabadba.

Most visszaérkezett a tudornő. Egy ingadozó nőalakot vezetett be, kinek feje sűrű fátyollal volt letakarva.

Hermione Peleia hercegasszony így szólt akkor Rozálihoz.

– Íme egy teremtés, aki a pellagrát végigszenvedte.

Intésére a tudornő levette a támolygó alak fejéről a fátyolt.

Iszonytató tekintet volt az! Egy nő, akinek nincsen az arcán bőr, és nincsen a fején haj. Az a gyöngéd, hamvas bőr, ami az örömnek, a szeméremnek, a gyönyörűségnek tündérmesékkel teljes lapja, az volt elpusztítva, s az a selyemerdő, a bűbájnak aranyos árnya, az volt elpusztítva. Jó szerencse, hogy együtt jár vele az örök dőreség: nem tudja a nyomorult, hogy mi történt vele.

– Íme, ezen alaknak itt egy év előtt még olyan fehér és piros arca volt, mint önnek, éppen ilyen tömött, hosszú, szőke haja, mint önnek! – mondá a hercegnő, és hangja úgy csengett, mint egy lélekharang. – Ezt cselekszi a pellagra miserorum! Ez nem halottakat hagy maga után, hanem kísérteteket. Akar-e ön a parabolánnők közé lépni?

Rozáli szemei kápráztak, agya szédült, minden idege elzsibbadt e rémkép láttára. Ah! ez rettenetes! Aztán visszagondolt a Sabinára, és ezt felelé nyugodtan:

– Akarok.

Hermione Peleia még mindig nem bízott Rozáliban. Ez arc! E kinézés!

– No tehát tegyünk egy körutat a termekben! – monda a tudornőnek intve; mire az a szerencsétlen vázt gyöngéd figyelemmel visszavezeté egy hátulsó ajtóhoz, ott átadta egy szolgálattevő nőnek, visszatért s azt kérdezé:

– Fenséged is jön?

– Igen.

A hercegnő elöl ment, hátul a tudornő, közepett a rózsaszín ruhás jövevény.

A dómszerű teremből egy széles márványlépcsőn haladtak föl a mezzaninba, melynek ablakai a kertre nyíltak.

A mezzanin lakosztályaiban voltak elhelyezve a pellagra első korszakában szenvedők.

Az úri termek gyönyörű freskófestményei nem voltak most láthatók, sem a padlatok drága mozaikja; minden be volt vonva azzal az új találmányú kelmével, aminek “kamptulikon” a neve, vulkanizált kaucsukból és parafából készült az, mosható és rögtön szárad; a miazmát nem veszi be úgy, mint a fal. Minden ablak nyitva volt, hogy szabadon járjon a lég, s pálmaháncs szúnyoghálóval fedve, aminek szagát kerülik a legyek; a phenilsav átható szaga volt érezhető az egész palotában.

Ezekben a szobákban még nagy csendesség volt, a betegek nyugodtak feküdtek hydrostaticus derekaljakon, mik szüntelen hűsen tartják a testet. Gyógykezelésük csak előzetes volt, szigorú étrend, hideg víz; némelyiknél használt a melitismus, a mézgyógyrendszer; az osztálynak kilenctized része pár hét alatt – ezúttal – felgyógyultan hagyja el fekhelyét, s meglehet hogy a kritikus év múltával nem fog többé újultan kitörni rajta a vész. Ezeknek még nem kell ápolás, csak felügyelet. Az ápolónők többnyire fiatalok. Még ez osztálynak a baja nem is ragályos nagyon.

Mindezt megmagyarázta a tudornő Rozálinak; azt is megmondá neki, hogy akiknél a kór az első szakból a másodikba lép, mikor már az arcon és a kézfejen látható rózsafoltok barnulni kezdenek, s előjönnek a gyomorbántalmak, azok innen el vannak távolítva, hogy a kórfolyammal együtt járó hangtünetekkel ne zavarják az itteni betegek könnyen ingerelhető kedélyét. Mert a betegségnek egyik fő titka a kedélyállapot. Aki nem fél tőle, megszabadulhat; de aki szorong, retteg, haragszik, türelmetlen, az mind mélyebben megy bele. Sok hasonlatosság van a víziszony tüneteihez, melyet sok ember, kit az eb megharapott, megkap képzelődésből, bár az eb nem volt dühödt, sőt megkaphatja egy víziszonyos beteg látásától.

Rozáli azt mondá, hogy nem fél azokba a termekbe is bemenni, ahol a súlyosabb betegek vannak.

Fölmentek mind a hárman az emeletbe.

Tizenkét terem egymás hosszában, kórtanyává átalakítva. Aki e palotát építtette, számított rá, hogy sok vendége lesz; de ilyen sokra mégsem. Az ágyak két sorjában voltak felállítva.

A függönyös ágyak mögött már itt nyögés, nyavalygás hangzott, mely egyre nőtt, amint a belsőbb termek következtek. Itt már kínokat szenvednek; itt sírás, jajveszékelés hangzik, undorodás, émelygés hangjai törnek elő, némelyik kacag, mintha csiklandoznák, más reszketve nyöszörög és fogait vacogtatja.

És arcaik minő dúltak, a félelem, a kétségbeesés kifejezése százféle alakban. Imádkoznak, könyörögnek, hogy szabadítsák meg őket kínaiktól; könyörögnek, hogy adjanak nekik mérget, mely rögtön öl.

És a parabolánnők csendesen, nyugodtan járnak végig a termeken; fekete ruha, sárga szalaggal rajtuk. És feladatuk nagyon nehéz. Mert a pellagra áldozatait ápolni nem olyan könnyű, mint más beteget. Itt nem adnak be messziről kalánnal orvosságot; a gyógyszert kívülről kell alkalmazni. S ez egy igen kényes és nehéz metódus: az endermaticus gyógymód. Már a múlt században alkalmazták azt Bally, Orfila, Magendie; még több sikerrel Lesieur. A felbőrt, az epidermiszt előbb lehántják, s akkor az eleven bőrbe bedörzsölik a heroicus gyógyszert, hermes mineralét, morphium sulphuricumot, legmakacsabb esetekben a salamandrint. Ez éget! A betegnek minden erében láng hullámzik át, mely egész a belekig hat, s a primarius hatás után minden idege szenvedni látszik. Hanem a gyógyrendszernek sikere van. Az endermaticus metódus mellett a bedörzsölt helyen kritikus gyulladás támad, s ha az kifejlődött, a beteg megszabadult, vére kitisztul a kóranyagtól; ép esze, tiszta arca megmenekül; nehány hét múlva hazamehet, s többé a kenyérméreg nem árt meg neki. Vakcinálva van ellene.

Négyötöde a második stádiumba került betegnek kiépülten hagyja el a parabolánák menhelyét, tán egy kis forradás emlékével arcán és kezein.

Hanem azután van egy rész, aki végigszenvedi az egész pokolnyavalyát.

Ezek egy külön terembe vannak áttéve.

A hercegnő és a tudornő a termekben végigjárva, beszédbe eredtek az ápolónőkkel, tudomást szerezve egyes kóresetek fejleményeiről; de amellett mind a kettő figyelemmel nézte azt a hatást, melyet e fájdalmak házának jelenetei idéztek elő Rozáli arcán.

Nem félt, nem undorodott.

Egy fiatal pellagrakóros leánynak a karjába éppen friss gyógyszert kellett bedörzsölni, s ő odament, kezébe vette a ragályos kezet, s segített azt tartani a fájdalmas műtét alatt.

– A leány arca nem izzad – súgá a tudornő a hercegnőnek.

– Menjünk át a harmadik osztályba – monda a hercegnő.

E terembe a tudornő lépett be elöl, azután a hercegnő, azután Rozáli.

Mintegy húsz ágy volt abban a teremben. Mindegyik ágy előtt két külön ápolónő. Mindegyik ágyban egy őrjöngő némber feküdt.

Ezek már nem nyögtek, nem jajgattak; ezek átkozódtak.

Szidták a világot és aki őket a világra hozta. Becstelen nevekkel illették a tisztes asszonyokat, kik ápolásukra vállalkoztak, s mikor megpillanták a tudornőt, egyszerre rákiáltott valamennyi, egyhangú zsivajjal:

“Ott jön a méregkeverő nő!”

“Te gyilkos!” – rikácsolá egy ágyból valami fúria, kinek arcában nem volt már semmi emberi. Száraz kezével a tudornőre mutatott, s azzal hanyattveté magát, két kezét a feje fölé csapva, s lélegzetét visszatartotta, mintha azt akarná mutatni, hogy ő mármost igazán meghalt.

A főfelügyelőnő az érkezők elé sietett.

– Működnek a haemospasiák? – kérdezé a tudornő.

(Ezek kaucsuktömlők, melyek a beteg lábaira szorítva, kitágíttatnak, s ezáltal, mint óriási száraz köpölyök, azt eszközlik, hogy a vér a fejről a végtagok felé vonatik. Ezek voltak a pellagra végstádiumában kínlódók lábaira alkalmazva.)

– A testi szenvedések enyhülnek, mióta azok fel vannak téve – felelt az ápolónő –, hanem a kedélyek annál ingerültebbek, s ha mind elcsendesülnek is, amint egyik dühöngni kezd, a többit ismét magával ragadja.

– Kénytelenek leszünk őket mind külön szobában ápoltatni! – szólt a hercegnő.

– Az még rosszabb lesz – szólt a tudornő. – Akkor viszont a sötétkór lepi meg őket, s az még rosszabb a dühöngésnél.

Eközben Rozáli közel ment annak a nőnek az ágyához, aki úgy tett, mintha meg volna halva. Valami veszedelmes kíváncsiság látszott őt odavonni. Olyan szörnyű volt az a nőalak, tarjagos arcával, kezeivel.

Ámde az a nő nem aludt. Amint Rozáli közel ért hozzá, egyszerre felpattant, s villámgyorsan megkapta fekélyes kezével Rozáli piros ruháját, s fogcsikorgatva kiálta rá:

– Hát te mit bámulsz? Te cifra váz. Gyere no közelebb. Aztán nézz meg jól. Nem láttál még majmot?

A hercegnő és kísérői csak akkor vették azt észre, mikor már megtörtént.

Rozáli nem sikoltott fel. Nem igyekezett öltönyét a dühöngő kezéből kiszabadítani, azt hiába is kísérlette volna. Egészen odalépett hozzá, s azt mondá neki egész nyugodtan:

– De igen is láttam már majmot, mégpedig igen szépet; az erdélyi vajdáé volt, aki frakkban, cilinderkalapban járatta; egész úrnak volt felöltözve, csakhogy a csizmát az első kezére, a kesztyűt pedig a hátulsó kezére szokta felhúzni.

– Ah! – hangoztatá a kórnő, s elvigyorodott az ötleten. – Csizmát a kezére, kesztyűt a lábára. Ördögadta majma!

S a nagy meglepetésben kiereszté kezéből Rozáli ruháját. Az menekülhetett.

De nem tette azt; hanem odaült a kór ágya szélére, és elkezdett neki mesélni tovább.

– Az ám. Egyszer a tordai főispán ment látogatni a vajdát; a hajdújának az előszobában terítettek, hát mikor az ételt feladták neki, a Muki, így hítták a majmot, odalopódzott, felült az asztalra, s mind elszedte a hajdú elől az ételt. Ez aztán panaszt tett az uránál, hogy ő éhen maradt, mert a “kis gróf” mindent megevett előle.

– Hahaha! – tört ki az őrjöngő ajkán a kacaj. – Még “kis gróf!”, s még Mukinak hítták az akasztanivalót!

A hahotára a többi ágyak betegei is figyelmesek lettek, s kidugták a fejeiket ágyaik függönyei alul, hogy hallják, mit mesélnek.

Rozáli pedig mesélt tovább.

– De az volt szép, mikor újságot olvasott.

– A Muki?

– A Muki. Mikor a gróf letette a hírlapot meg a csibukot, a Muki odaült a karszékébe, a négy kezével megfogta a hírlap négy szegletét, a felkunkorodott farkával pedig fogta a szájába dugott csibuk szárát, s így olvasott és pipázott.

Ez már mégis minden őrjöngőnek teljesen megnyerte a tetszését.

Nevetni kezdtek.

Rozáli folytatta a mesét:

– Hát mikor egyszer a gróf borotválkozó eszközeit megkapta a Muki, ő is a tükör elé ült, bemázolta a pofáját szappannal, s nekiállt borotválkozni, persze hogy mindjárt belevágott a pofájába. Attól fogva aztán, valahányszor látta, hogy a grófot borotválják, ő jajgatott helyette; azt hitte, hogy annak is úgy fáj az, mint neki.

Most már mindenki kacagott, lármázott, hahotázott.

Rozáli pedig e pokoli jelenet közepett rózsás mosolygással inte, hogy hallgassanak, most jön a java.

A dühöngők szájtátva hallgatták. Az, amelyiknek az ágya szélére ült, két tenyerébe támasztá a képét, úgy bámult rá.

– De legszebb volt az tőle, amit akkor tett, mikor az oláh királyné Erdélyben járt látogatóba. Hát a vajda nagy bált adott a tiszteletére s arra híva voltak messze földről nagy urak és asszonyságok. A Mukit, hogy valami csínt ne tegyen azalatt, bezárták a pincébe, de kiszökött az ablakon, s magával hozott egy nagy tubákosszelencét, amiben a gróf a spanyol burnótját tartotta. Azzal egyenesen fel a táncterembe, ahol már együtt volt a fényes vendégsereg; ott fogta, szétszórta a székek alatt a burnótot, s aztán elbújt egy nagy virágbokorba. Hát amint elkezdik járni a kontratáncot, s a sok selyemviganó felveri a tubákport, az egyik grófkisasszony azt mondja: hepci! a táncosa azt mondja rá: hepci! Minden ember prüszkölni kezd: a tubákpor felszáll a zenekarig, hegedűsök, trombitások mind prüszkölnek. Az udvarmester kétségbeesik és prüszköl, a vajda dühbe jön és prüszköl. Az ünnepelt királyi vendég majd lefordul a trónusról, úgy prüszköl. S így járják prüszkölő párok, prüszkölő zenekar mellett a táncot, míg a prüszkölő vajda prüszkölő főispánokat mutogat be a prüszkölő királynénak. A Muki nevette az egészet a bokorból.

Hajh, de az egész Lazaretum is nevette. Hogy kacagtak a nyomorultak! Hogy hánykódtak fekhelyeiken a nagy nevetéstől!! Rozáli pedig felállt az ágy széléről szelíden nosolyogva, s visszatért a hercegnőhöz.

– Menjünk – mondá a hercegnő.

A mögöttük bezáruló ajtón át is hangzott a vidám zsivaj. A betegek most egymásnak mondták el újra, amit hallottak.

A három hölgy egy csigalépcsőn visszatért egyenesen a nagyterembe.

– Ön maga sem tudja, minő jót tett most – szólt Rozálihoz a tudornő. – Ön megnevetetté a dühöngőket. Legnagyobb átok szokott e bajnál lenni a kedélyzavar. Már Boccaccio idejében tudták azt, hogy a pestisnek nincs jobb ellenszere, mint a vígkedély: úgy támadt a száz víg mese. Most ezek odafenn folytonosan az ön meséjéről fognak egymásnak beszélni, s amint az egyik ezt a szót kimondja, már a többi nevetni fog. Ez az én haemospasiám hatását nagyon elősegítendi. Hercegnő, e neofitára ráadhatjuk a parabolánák köntösét.

Hermione Peleia tagadólag int fejével.

– Nem azt. A fekete ruhát a sárga szalaggal nem. Ez gyászruha. Ő itt marad. De mindig rózsaszínű ruhát fog viselni, hogy mikor meglátják a nyomorultak, hadd mondják: itt jön a piros ruhás leány! Hadd legyen egy, akinek örülnek. – Igaz! – szólt a tudornő.

A hercegnő inte neki, hogy eltávozhatik, Rozálinak, hogy maradjon.

Mikor egyedül maradtak, odalépett Hermione Peleia Rozáli elé és e kérdést intézte hozzá:

– Mi oka volt önnek ide jönni, s mi ok készti rá, hogy itt maradjon? Nem rettenetes hely-e ez?

A lány egyenesen, bátran felelt meg leánytársának.

– Azért jöttem ide s azért akarok itt maradni, mert az a hely, ahonnan ide jöttem, még rettenetesebb nekem: az a Sabina.

A hercegnő bámulva kérdé:

– Mi az a Sabina?

– Elmondjam?

Hermione Peleia inte Rozálinak, hogy üljön le, s maga leereszkedék egy mennyezetes karszékbe.

Rozáli leült a lábához egy zsámolyra, s aztán elmondá neki, hogy mi az a Sabina.

A repülőgépek őrültjei

Hárman voltak.

A piaci élc elnevezte őket Szentháromságnak.

Az egyik abban őrült meg, hogy a léghajó kormányozhatóvá tételét akarta kitalálni, s most azt képzeli magáról, hogy ő az atya Isten, ki hivatva van nitroglicerin mennyköveket és jól tempírozott istennyilákat hajigálni le az egymással veszekedő emberiség fejére. Termetére nézve semmiféle európai mítosz Isten bálványához sem hasonlít, legkevésbé a keresztyén ikonok főalakjához. Arca duzmadt, szakálla vörös és ritka, haja borzas és sertés, homloka húsos, alakja köpcös. Hanem az nem akadályozza őt abban, hogy ő magát a mindenség urának higgye, s az illetékes tiszteletet megkövetelje.

A másik már valósággal hiú arra, hogy ő a fiú Istennek nevezheti magát. Szőke haját hosszúra eresztve, középen kétfelé választva viseli, s rőt szakállát nagy gonddal igazgatja kéthegyűre, hogy a názáretbeli szent alakhoz hasonlítson. Ez pedig abba tébolyult bele, hogy léghajó nélkül, csupán mesterségesen alkotott és fűtött gépművezet segélyével akart a légbe emelkedni. Meg is tette a kísérletet a tihanyi hegytetőről, s beleesett gépestől együtt a Balatonba. Magát kifogták, de tébolyultan.

Ez a két ember ki nem állhatja egymást. Először azért nem, mert az Atya sehogy sem akarja elismerni, hogy az a másik az ő Fia lehessen, a Fiú viszont emezzel nem akar családi összeköttetést fenntartani; de még inkább gyűlölik egymást azért, hogy az egyik tagadja a másik tudományát, lehetetlennek tartja annak számításait, okoskodásait, tervezeteit; amit tudvalevőleg tudósok, technikusok sohasem szoktak megbocsátani.

Mármost ezek közé került harmadiknak Tatrangi Mózes, Dávidnak az apja. A betegápolók, az őrök, a kertész, a látogatók nem csinálnak belőle titkot, hogy ez hát a “Szentlélek”.

Először azért, mert már a másik kettő megvan hozzá; másodszor pedig: mert ez már igazán tudott is repülni, mégpedig léggömb nélkül és fűtött mechanikai gép nélkül; le is esett, összetörte magát. Látszik rajta: egyik karja hátraficamodva, egyik lába kifacsartan felhúzódva, a nyaka félregörbülve, az állkapcája is félretörve, az egyik szeme is lejjebb áll, mint a másik: egy minden szimmetriájából kiferdített emberi trapezoid.

Erre haragszik azután még csak a másik kettő nagyon!

És az természetes: tudják felőle, hogy istentagadó. Nem titkolja, hogy ő semmi olyan istent nem hisz, akinek eleje és vége van; akit ha megharagítanak, haragszik; ha kibékítik, kibékül; ha jó szót adnak neki, ajándékoz; s aki lelkes teremtményeinek kilenctizedrészéről nem akar semmit tudni. (Látni való, hogy milyen mániákus bolond.) Hanem az még csak hagyján, hogy ily általánosságban ateista; de még azonfelül abban a hírben is áll, hogy a szombatosokhoz tartozott, tehát Messiásváró. Ezt meg már az ifjabbik tagja a hármas egységnek speciális önérdeknél fogva éppen nem tudja neki még megbocsátani. Ketten együtt pedig leginkább azért törnek ellene, mert az ő teóriája a repülőgépről mindkettőjük alkotásait teljesen semmivé teszi, összelapítja, szétrombolja.

S ez a három ember, aki ennyire gyűlöli egymást, aki bosszankodik a kollektív gúnynévért, melyet a másik kettővel együtt visel, azért mégis mindig egymást keresi; amint belépnek a közös társalgási terembe, amint összetalálkoznak a kert útjain, rögtön egymásba kapaszkodnak, és aztán vitatkoznak vége-hossza nélkül, ki-ki a maga számításait védve, s a másikét ostromolva.

Veszekesznek, perlekednek; de nem tudnak egymás nélkül élni.

…Mikor Dávid a haditörvényszéki esete utáni reggel fölkereste a lipótmezei tébolydát, akkor is éppen együtt találta az apját a másik két őrülttel. A kertben volt egy hatoldalú filagória; a “körül” szokott a három őrült tudós vitatkozni. Azért nyomtuk meg a szót: “körül”, mert mindegyiknek a zsebében volt rendesen nagy mennyiségű kréta, mindegyik kiválasztott magának egy oldalt a deszkaépületből, s azt azután tételeinek bebizonyítására úgy teleírta valamennyi algebrai képletekkel, hogy estefelé mind a hat oldala a hexagonnak tarkállott az aritmetikai jegyektől, a kertész alig győzte azokat este lesikálni; morgott is eleget, hogy hogyan tud valaki ilyen bolondokat firkálni a falra.

Akkor is kezében volt mind a háromnak a kréta, mikor Dávid fölkereste az atyját. Élénken el voltak foglalva. Mind a háromnak ragyogott az arca. Nagy tűzben voltak.

Tatrangi Mózes, mikor meglátta a fiát közelíteni, messziről intett neki, hogy ne zavarja meg az érdekes vitát; erre aztán Dávid megállt, nekivetette a hátát egy platánfának, s várta, hogy mikor kerül rá a sor.

Most éppen a vörösképű öreg magyarázott.

– A léghajózásnál semmi sem egyszerűbb. A levegőég sohasem nyugszik, annak mindig van áramlata, mégpedig kettős: egyik réteg a másik fölött. A léghajós feladata csupán az, hogy abba az áramlatba emelkedjék vagy szálljon alá, amellyel tovább akarja magát vitetni. Hogy minő áramlatok vannak fölötte és alatta, ezt megtudhatja a felbocsátott Reichard-féle kémlőlabdák és Aswood leeresztett hullóernyői által. Ha a kedvező ár a feje fölött van, kihányja a hajóterhet, s felszáll; ha alatta van, kiereszt a könenyből, s lebocsátkozik.

– S ha aztán megint feljebb kell mennie? – akasztá őt meg a mechanikus őrült.

– Van róla gondoskodva a Clay-féle könenykészítő gép által. Kőszénparázson átvezetett vízpárából lesz szénéleny és szénsavany; ezt mésztejen átvezetjük; az felszűri a szénsavanyt, s a fennmaradó gáz a legalkalmasabb a léggömb újratöltésére.

– Tehát az ön léghajójában tüzelni is szükséges szénnel; ott égő szénnek kell lenni. Feje fölött pedig a könennyel tölt léggömb. De arra nem ülök rá.

– Értsük meg egymást! Az eddigi léggömbök tökéletlensége miben állt? Kisszerűségükben. Ugyan mit mondanának arra az emberre, aki egy csónakon nekiindulna az Atlanti-óceánnak, hogy átvitorlázzék rajta Amerikába? Azt, hogy bolond. Hát erre a nagy óceánra itt fölöttünk, hogy mer valaki felhágni egy csónakon? Pedig ugye, egy ötezer tonnás vitorláshajó milyen szépen körüljárja minden gép nélkül a föld minden tengereit? Gálya kell erre a magas óceánra, nem csónak. Egy Great Eastern. Az én légjáró gályám egy óriás, mely ezer mázsát emel a magasba. A talapja Pétin rendszere nyomán van összeállítva, csakhogy az enyimnél a középvitorlák helyett, melyek az oldalszeleket, akár a Lee, akár a Louw oldalról jövőket, az egyenes irányra felhasználni hivatvák, oldalredőnyök vannak alkalmazva, s a négy kaucsuk léggömb, mely az egészet fölemeli, nem a hosszú hajótest hosszában, hanem a két végére van alkalmazva. A hajótest közepén tehát tüzelni lehet, kell is, a rajta utazók végett. A nyitott léggömbből a köneny magától le nem jön, mert az 14-szerte könnyebb, mint az atmoszférai levegő; hogy pedig a fűtőgépből ne mehessen föl hozzá szikra, arról gondoskodik a szikrafogó.

– De elvégre is az ön léghajója akármilyen óriás lesz is, csak oda megy, ahova a szél viszi. Mi hasznát vesszük annak így a háborúban? – ezt veté ellene a mechanikus őrült.

– Nem oda viszi a légáramlat, ahová ő akarja. Tervem egyesíti mindazt, amit Herson föltalált, az oldalszárnyakat s a legyező alakú kormányt, mellyel ha akarom, körben fordítom meg a léghajót, mint pedig Pariridge pneumodromonát. Léggömböm kaucsukból van, tiszta könennyel töltve, nem világítógázzal, mint az eddigiek. Minthogy pedig a köneny a magasba, hol ritkul a lég, erősen kitágul, nehogy a gömböt szétrepessze, ebben egy második gömb van, atmoszférai léggel töltve. Amint a köneny feszít, ezt a léget egy szellentyűn át kiszorítja, s magának helyet csinál. Fűtőgépemmel egész 60° Celsiusig hevíthetem a gázt kaucsuktömlőn át, s nevelhetem tetszés szerint az erejét. Elhagytam azonban az egész repülő gépezetet, amivel Partridge csak magát csalta meg. Az ő spirálszélkerekei s fekmentes szélkelepei, mik a hajónak hol vertikális, hol horizontális irányt adtak volna, matematikai képtelenségek. A gőzgép által hajtott szélmalomszárnyak forogtak ugyan, de azoktól a hajó sebesebben nem ment, éppen úgy, mintha egy lapátkerekű gőzösnek egész kereke a vízben volna: mert amit a hátracsapó lapát a légen taszít, azt az előrecsapó másik lapát éppen olyan erővel visszataszítja 1–1 = 0; 0+0 ez is = 0. 1×1 mindig = 1. Ez ellen erőszak nem segít. Az a terve pedig Partridge-nek, hogy majd őneki egy nagy hengerbe illesztett szélmotollája a szelet úgy fogja irányozni, hogy azzal a kormányvitorlára szeglettörésben hasson, tisztán képtelen számítás: azért, mivelhogy léghajón nem érezni szelet. Az együtt úszik a légáramlattal, s a legvadabb orkánban úgy érzi a bennülő, mintha tökéletes szélcsendben volna. Gép nem visz minket a légbe soha! Hogyan viszi hát a madarakat a szárnyuk? Arra könnyű a felelet. Először is a fölemelt szárny a supinatió percében a léget élével hasítja, lecsapva pedig a lapjával üti. Másodszor, ha tudnánk is hasonló fordulatokat adni egy fel és le csapó gépszárnynak, különbségül marad fenn az, hogy az izomerő, mely a madár szárnyát öntestének fölemelésére képesíti, minden eddigi, ember által feltalált gép mozderejéhez képest úgy áll, mint 1:01-hez. És harmadszor az, amivel a madár repül, a szárnytoll, a hatalmas “panne” semmi ismeretes anyagból elő nem állítható. Ez szilárd, ruganyos, törhetlen és könnyű. Hol van ilyen anyag az eddig ismeretes 64 elem és annak összetételei között? Az acél szilárd, ruganyos, de törékeny és nehéz, az alumínium könnyű és ruganyos, de nem szilárd, elhajlik; a molybdenezüst ruganyos és könnyű, de törékeny. A wallosin képlet ruganyos és könnyű, de nem szilárd; az ebonit, ez a neme a vulkanizált kaucsuknak, amiből fésűket, botokat, sőt hintórugókat is készítenek, volna még legalkalmasabb a madártollat helyettesíteni; de veszedelmes volna őt a légben repülésre használni negatív idioelectrikus tulajdona miatt, aminek hatását nem lehet előre kiszámítani. Azért nem marad, és nem is lesz soha más megoldása a légben járásnak, mint az én rendszerem, mely e három tényen alapszik: a föld vonzereje, a különböző légrétegek ellentétes áramlatai s a különféle súlyú légnemek folytonos felhasználása és végül az egésznek nagy mérvekben alkalmazása.

Itt megpihent az első őrült.

A másik két bolond végig hagyta őt beszélni. Arról lehetett megismerni, hogy bolondok, és nem igazi tudósok, mert ha igazi tudósok lettek volna, régen belekiabáltak volna az előadó kalkulusába, s összevissza szamarazták volna egymást.

Csak azután, hogy rákerült a sor, fogott a szóhoz a legifjabb őrült, kettős szakállát gondosan kétfelé simítva, s haját hátravetve.

– Uraim! Van-e a fecskének a hátán léggömb? Ugye, nincs? Könennyel van-e töltve a vadkacsa bőre? Akik valaha vadkacsát ettünk, tudjuk, hogy nem azzal van töltve. Azonban én nem kértem tanácsot a madaraktól, hanem a halaktól. Ez a tisztelt úr azt állítja, hogy először is egy gépnek, mely minden emeltyűjével ugyanazon elemben van elmerülve, lehetetlen előmozdító erőt kifejteni; másodszor, hogy a szárnymozdulatokhoz, még ha a supinatiónál a kettős fordulat alkalmaztatnék is, nem lehet találni oly megfelelő mozderőt, mely a mozdító gépet magát képes legyen helyéből felemelni. Mindkét állítását megcáfolja nem a madár, de a hal. A halnak a farka egy propeller, mely egészen el van merülve a vízben, és mégis úszik vele és kormányoz; úszszárnyainak izmai aránylag igen gyöngék. Ha egy vízzel tölt hólyagot kötnénk egy halnak a derekára, könnyebben tudna-e azzal úszni? Nem. Mert még egy nagy csomó vizet is kellene magával vontatnia. Ha tehát lehető olyan gép, mely a légnyomást felhasználva, repülésre képesít, annak a ráakasztott léggömb csak kölönc, mely ha hátrább marad, mint a gép, azt feltartóztatja; ha előtte jár, akkor nem adhat neki a gép irányt, ha pedig másfelé viszi a légáramlat, mint a gép iránya, akkor az erők parallellogrammja elméleténél fogva, a léghajó mindig az ismeretlen cathetusok hypothenusáján fog járni, azaz nem tudja, hogy hová megy. – A léggömbhajózás az egész hadviselésben nem egyéb, mint egy igen kétséges kockajáték. Sikerülhet olyankor, ha egy nagy ostromló sereg egy másikat egy városba beszoríthat, mint azt Moszkvában láttuk az orosz forradalom alatt; ahol az ostromlók ezer léggömböt eresztettek fel, ők maguk tetszés szerint választhatták a helyet, ahonnan felbocsátják a ballont, e léggömbök mindegyike több mázsányi nitroglicerinnel töltött pokolgépeket vitt magával; tempírozott gyújtók abban a percben felgyújtották a könenyt, mikor a gömb a város fölött lebegett, s a pokolgép aláhullott, s a várost rommá zúzta. Hanem, hogy hasonló művelet a nyílt mezőn is sikerüljön, ahol nem választhatja az ellenfél tetszés szerint a fölemelkedési pontot, sem elég nagy támadási tárgyakat maga előtt nem talál, azt nem hiszem. Mint ballon captif, kötélre kötve, a vár falán talán használható, elfogni az ostromló ballonokat; még az is lehető, hogy kedvező széllel minden ezred előtt egy pár ballont bocsássanak előre, melyet idelenn egy csoport katona tart, és bocsát előre, míg odafenn kettő a csónakból robbanólövegeket hajigálhat le az ellenfélre, különösen annak álcázott ütegeire; de ennek is megvan két igen nagy akadálya: az első az, hogy az ilyen léggömbnek, hogy az ellenség röppentyűi el ne érjék, igen magasra kell eresztve lenni, mely távolból biztosan célozni alig lehet. A második meg az, hogy aki próbálta már, mit tesz léghajóba ülni, mikor az még kötéllel van csatolva a földhöz, az tudni fogja, hogy abban egy olyan folytonos rázkódás megy véghez csak húsz méternyi kötélen is, hogy az embernek majd a lelke szakad ki. Hát még majd egy ötszáz méternyi kötélen! Hiszen azt semmi tengerész nem fogja kiállani; az az ötszáz méternyi kötélen hánykódó ballon hajósa ott nemhogy a bombavetésre gondoljon, de elájul, elszédül és megbolondul. A háborúviselő léggömbökről tehát ne beszéljünk többet. Meg kell térnünk a mechanikai aerostatok elméletéhez. Melyik gyermek nem ismeri azt az egyszerű repülőgépet, amely alakjára hasonlít a szélmalomhoz és a propellerhez, ezt egy fogas korongra csavart zsinór segélyével sebes pörgésbe hozzák, s arra az magától felrepül a levegőbe. Ez a én repülőgépem elmélete is, propeller szélkelep, melyet egy korongnál fogva egy calorigép (nevezzük “hőléggépnek”) folytonos pörgésben tart. Éppen száz éve annak, hogy Ericson a hőléggépet mozderőül alkalmazta. Húsz évig küzdött a kísérletekkel, míg gépe hibáit, akadályait kiismerte, legyőzte, végre egy kétezer tornás hajót mert egy hőlégmozdonnyal a tengerre bocsátani. Később Lehmann e gépet még tökéletesebbé tette a hideg – és hőlég kölcsönösen ellenható, s egymást felváltó működtetésével. Végül Laubroi és Schwarzkopf tökéletesítették. Mai nap már ez a rendszer csaknem mindenütt kiszorította a múlt század gőzgépeit a használatból. Hanem fűteni a hőlégmozdonyt is kell, csakhogy tizedrésznyi fűtőszer elég hozzá, mint a gőzgépekhez kellett. Tüzelőgéppel azonban repülőgépet összekötni nem lehet; a légben repülő gépnek oly gyorsasággal kell mozogni, mely a tüzelést szertelenül fokozná; én tehát széntűz helyett használtam az alkarsint. Tudjuk, mi ez. Más néven cacodyloxid. Mirenytartalmú nedv, mely a víznél súlyosabb, s annak a fenekére leszáll, s amint levegő ér hozzá, egyszerre forrni, bugyogni kezd, áthevül, s lassankint 200 fokú melegséget fejt ki. Hívják Cadet égő vizének is. Ez volt repülőgépem fűtőszere. Kísérletem a legszebben sikerült. Gépem 45 fok alatti hajlásba helyezve, amint a gép a hátulsó szélkelepet mozgásba hozta, percenkint 50 mértényi sebességgel indult meg fölfelé. A gép orrára volt alkalmazva egy Coehan-féle amusette; mint tudva van: kis kaliberű ágyú, melyből én ugyanazon hajtógép erejével, gépem harci célokra alkalmas voltának bebizonyításául két első perc alatt 20 röppentyűt bocsátottam a Balatonba. Hallottam a partokon körülálló nép tapsolását, éljenriadóját. Akkor az eddig haránt repülő gépnek fekmentes irányt szándékoztam adni, s ezt halfark alakú kormány mozdulatával véltem elérhetni. És itt, itt kellett valami hibának lenni a számításomban. A félvonalra számított mozzanat egyszerre mértényi különbséget vetett, s az elhibázott hajszál, mely gépem elejét a horizontális vonalon alul nyomta, már a következő percben ötvenlábnyi lefelé haladást okozott. Propellerem kelepe, mely addig fölfelé taszított, éppen oly erővel kezdett hajtani lefelé. Szerencsém, hogy a Balaton volt alattam. Akik nézték repülésemet, azt mondják, hogy az nem egy parabolát képezett, ahogy kilőtt lövegek szoktak, hanem tökéletes derékszöget. Fölment 45 fok alatt, egyszer megállt, s onnan megint 45 fok alatt lejött. Itt megáll minden matematikai számítás. Tagadhatlan, hogy a gép működése okozza ezt a tüneményt. De hol van hát a hiba? Ezt nem tudom. De meg fogom tudni. Számítok és újra számítok; s ha innen kiszabadulok, ismét megkísérlem a gépemet, és hiszem, hogy rátalálok a hibájára.

Az őrült egész felmagasztaltsággal beszélt rögeszméjéről, mely az égbe felvitte, onnan ledobta, s eszét veszítteté vele.

A harmadik, Tatrangi Mózes, csendesen mosolyogva nézte a beszélőt, kinek kezei idegesen reszkettek, és ajkai tajtékoztak, amíg szólt.

Akkor aztán ő szólalt meg.

Mélyből hangzó, csodálatos hangja volt, mint a hasbeszélőké; bizonyosan mellcsontját horpasztotta be a légi esés.

– Az az önök rendszereinek hibája legelőször is, uraim, hogy az egész cél, amelyre irányozva vannak, nem tökéletes cél. Önök fel akarják találni a repülést azért, hogy azt hadviselésben használhassák; tehát emberölési kedvből, hiúságból, nagyravágyásból. Az ilyen célnak nem lehet pályakoszorúja. Régidő óta kínlódnak ezekkel, s sajátságos, hogy többnyire cipészek, bukott kereskedők, megvert hadvezérek foglalkoznak a repülés mesterségének találgatásával. Már 1786-ban repült egy sabléi lakatoslegény, a híres Besnier egy szárnyas géppel, melyet saját maga kezével-lábával mozgatott. Át tudott vele repülni széles folyamokon. Következett rá Blanchard Párizsban, ki két esernyő alakú szárnnyal kísérté meg a repülést, azután a bécsi óraműves Degen. Mind megbuktak. Önök uraim, mielőtt az ég magasába készültek fölemelkedni, emelkedtek volna föl előbb a lélek magaslatába; és ne azzal a szándékkal keresték volna a repülés titkát, hogy majd e találmány segélyével százezreit az embereknek lehet biztos magasból leöldökölni; hanem gondoltak volna arra, hogy aki a repülés titkát feltalálja, amellett, hogy az örök békét hozza meg az emberiségnek, egyúttal megnyitja az egész földet a közös jólétnek, és a szabadságot és a világosságot elterjeszti a kerek földtekén. Hogy aki ezt kitalálja, meggátolja a népek elnyomását, szabaddá teszi a kereskedelmet, testvérré a nemzeteket, bőséget oszt a szűkölködőknek, tudományt a tudatlanoknak és jutalmat a munkának. Ezekért a célokért érdemes követelni hiányzó szárnyainkat! – Ezek az én céljaim. – A másik hibája az önök elméleteinek megint az, hogy gondoskodtak ám arról, hogy miként menjenek fel az égbe; de nem arról, hogy mi módon jöjjenek vissza. Itt a bökkenő! Ön uram, ki óriási karzatot akar fölvinni a légbe, ellátva gázfőző műhelyekkel, s emelve ezer mázsát megbíró ballonok által, nem gondolt arra, miként szállítja le az égből azt a veszedelmes pokolgépet, ha ez már bevégezte gyilkos küldetését, hisz egy ilyen szerkezet, ha azt a légáramlat megragadta, levetett horgonnyal meg nem állítható; ezt, ha a föld közelébe jő, emberi erő el nem foghatja; ez, ha toronyban akad fenn, azt ledönti, ha hozzácsapódik a földhöz karzatával, minden rajta levő élő teremtést rántottának tör össze. Minden ilyen óriási aerostat leszállása egy-egy hírhedett hajótörés lenne. Még nagyobb képtelenség a hőlégmozdonnyal hajtott szélkelep elmélete. Mellékesen említve: nem értem, hogy minek alkalmazta ön repülőgépéhez a hőlégmozdonyt, mely inkább csak nagy terhek tovaszállítására kitűnő eszköz, míg a kisebb erőt igénylő feladatokhoz sokkal célszerűbb a Lenoir-féle gázmozdony. De ez nem tartozik a dologhoz. Elhiszem, hogy felviszi önt a propeller a magasba, s viszi is mindaddig fölfelé, amíg atmoszférai levegő van előtte, talán még a világéterben is, míg az alkarsinban tart, s míg a kalorigép melegét a légtelen űr hidege el nem nyeli; – de amint meg akar ön térni a fölfelé tartó irányból, egyszerre le kell esnie. – A mozdítóerő a gép hátuljában van. – Ez jó a vízen, ami a hajót fenntartja, de a légben, amint a horizontális vonalt elérte az ön gépe, annak az orrával kell lefelé fordulni, mert a súlyegyenét elvesztette, s a mozdereje a hátuljában van, nem az elejében. Akkor aztán a hőléggép annál sebesebben mozdítja azt estében előre. Ez a magyarázata a derékszögben leírt repülési pályának. S ez mindig így fog bekövetkezni. Nem a mechanikában keresendő a repülés titka. Annak más tényezői vannak. – Ön uram, rossz példát választott a haltól, mely a vízben úszik. Annak jó a propeller, mert a hal testének fajsúlya csaknem egyenlő a vízével, sőt a léghólyagjával együtt még könnyebb is annál. De a légben úszás elmélete egyedül a lég szárnyasainak repülésében van, melyek saját testükénél sokkal könnyebb folyadékban eveznek. Azonban nagyon csalatkoznak önök, ha azt hiszik, hogy a lég szárnyasainak egyedül a szárnyizmaikban van megadva a repülés hatalma. A szárnyizmok huzamosb munka után kifáradnának, mint kifáradnak a lábizmok. Puszta izomerő nem segítené át a fecskét a tengeren. – Vegyünk egy kiváló példát. Nézzék önök a kondort, az óriáskeselyűt. Egy nap alatt képes a Himalája bérceitől elrepülni a Hold-hegyekig. Ez óránkint 80 mérföldnyi sebesség. Ily állati erő nem létezhetik. És ugyanezen óriáskeselyűt hogyan fogják meg? Egy szűk tért körülpalánkolnak, annak a közepébe bekötnek egy kecskét. A kondor leszáll a prédára, elszakítani nem tudja a kötélről, megeszi ott. És akkor aztán nem tud többé a felül nyitott palánkból kirepülni. Ha nem futhat, s futtában szárnyát össze nem verheti, fel nem tud repülni. Az a hatalmas szárnyas, mely ezer mérföldet úszik a légben egy nap alatt, nem bír felrepülni egy palánk közül, pedig ugyanazon szárnyai vannak, ugyanazon izmokkal. Az a hatalmas keselyű, mely, ha sebesen lecsap, a szarvasünőt képes karmaival felragadni a légbe, az elköltött gödölye mellett a földön tehetetlenné válik. – Miért van ez? – Azért, mert a szárnytollak delejessége az, mi neki röperőt kölcsönöz. – A toll villanydeleje +, a két szárny két vége a két + villanytengely. Amint a két + pólus közel ér, eltaszítja egymást; mentül jobban dolgozik a két szárny, annál nagyobb a delejvillany folyam: a lég delejessége szaporítja azt. Ha a légből lecsap a keselyű, még meg van szárnyainak delejessége, s rögtön felrepülhet ismét, de ha megszáll, s elhagyja aludni a villanyfolyamot, újra elöl kell neki azt kezdenie, s ha azt nem teheti a tér szűke miatt, fogva van, bár minden izma acél. Ez egyúttal magyarázata annak, hogyan lehet az, hogy a madarak a légben soha össze nem ütődnek, pedig néha ezer fecske kóvályog egy csoportban. Mert minden madár, míg repül, egy villanyos test, csőre a pozitív pólus, mely a közlekedőket önkénytelen eltaszítja alá, vagy föl, vagy oldalvást. – De ne beszéljünk most a madárról, mely hatalmas. Szóljunk a lég leggyöngébb szárnyasáról, a lepkéről. A lepke szárnyánál ügyetlenebb repülőeszközt képzelni sem lehet. Ennél már nem áll az, hogy a supinatió alatt élével megy fölfelé; mert ez le is, fel is egyformán lapjával üt, mégis repül! A szárnyizma pedig oly gyönge, mint a pókfonál: több benne a nyirok, mint a test. Mégis repül. – Nézzék azt a Papilio Iót, ami ennek a fiúnak a kalapjára most leszállt. Milyen könnyen tovalibben. – Ennek a szárnya is delejes: csakhogy ennek a delejessége nem azonos a tolléval, mely tényező, hanem a gyantáéval, mely elutasító. – A hímporban van a “mínusz” delej. S mivel a negatív pólusok taszítóereje kisebb, mint a pozitív pólusoké, azért a lepke röpte is gyöngébb, mint a madáré. De mégis e delejességben rejlik repülési tehetsége; ügyetlen szárnya sohasem képesítené arra. – Ha leseperjük a lepkeszárnyról az aranyport, azokat a górcső alatt hatszegletűnek feltűnő színes mozaikdarabokat, a lepke nem tud messze repülni többé, pedig könnyebb lett a szárnya. Az éjlepke, a noctua, ha szárnyai selymét letörüljük, csak mászni tud. Ha pedig az egyik szárnyát vékony vízüveggel bevonjuk, s azt rá hagyjuk kérgedni, akkor éppen csak vergődni képes, s izmai a szárnyait repülésre nem bírják. A denevér, a repülő kutya, a paradoxurus röpülése csak tétova libegés, hasonló Besniér lakatos repüléséhez, melyet a villanyerő nem mozdít előbbre. – Ez adta az én eszmémet. – Nagy madaraknál, miknek nagyobb szárnya s súlyosabb teste van, látjuk, hogy a repülés egy hullámvonalat képez, itt tehát két erő működik közre, az egyik a föld vonzereje, mely az első percében az esésnek 15 lábat tesz; a másik a röperő, mely ha amannál percenkint csak 1 lábbal számít többet, s e többlet percenkint eggyel emelkedik, az aránysorozatnak így kell kiütni: a (a röperőt) b (a föld vonzerejét) jelentvén 1–b+a 2–b+a 3–b+a 4–b+a 5–b+a 6–b = a 21–6b, vagyis 111–90 = 21. Azaz hat perc alatt a megfelelő röperőnek huszonegy lábnyira kell emelni a hozzákötött tárgyat. Ez a tárgy a repülő hajó maga. Gépemnek terve ez volt. Nem nyúltam sem a Dal Negro, sem a Stöber által feltalált villanydelejes erőművekhez, sem azt a Jakobi-féle elektromotort nem használtam, mely tizenkét emberrel terhelt csónakot hajtott villany segélye mellett a Néván fölfelé. Azok mind igen bonyolult szerkezetű gépek, aminőket egy olyan veszélyes kísérletnél, minő a légutazás, alkalmaznunk nem szabad. Az én gépem oly egyszerű és érthető, hogy azt egy józan eszű munkás első magyarázat után kezelheti. Két részből áll: az egyik a Holtz által feltalált, s a szó szoros értelmében vett villanygép a Poggendorf-féle kettős összeállításban. A másik egy az előbbivel összekötött szárnypár, középen a közös tengelynél egymás rovátkaiba beillő. A villanygép legelső megindítása embererővel történik; a Holtz-féle diametralis conductor, mint tudjuk, már az első kerékfordulónál kétszer nagyobb erőt összpontosít, mint a régi electrophorok, s azért villanysűrítőnek is nevezték. Ha mármost a két szárny mindegyike tíz vékony üveglapból áll, miket egy föléjük alkalmazott messing vagy elaterit köpeny takar, s az üveglapoknak a sarkai az elektromotor villanyát átveszik, a kettős gépezet mindkét szárnya +, azaz tényleges villanyossá válik. A kézi hajtógép kerekes korongja ugyanakkor azokat egymáshoz fölemeli. A tényleges villanysarkak azonban egyszerre eltaszítják egymást, s támad belőle az a mozderő, amit “a” betűvel jeleztünk, s mely kiszámítás szerint percenkint s lábbal erősebb, mint a hozzákötött ebonit hajónak a föld vonzerejéből származó esésmozzanata. Már most ha egy üveglap helyett tíz van alkalmazva a géphez, akkor az arány ilyen lesz: a 1×10–b+a 2×10–b+3×10–b+a 4×10–b = a 100–b 4, azaz négy perc alatt a repülőgépnek 85 lábnyi magasra kell felszállnia. Ehhez semmi kifogás nem fér. Az erő megvan, csupán az a kérdés, hogy kiállja-e azt a hozzá alkalmazott anyag. Erre is hittem, hogy meg tudok felelni. Az üveg, ha nagyon vékonyra elnyújtatik, hajlós lesz; hiszen fonalaiból szöveteket is készítenek. Mentül lassabban van kihűtve az üveg, annál villanyosabb. Tehát tíz egymásra fekvő igen vékony és igen jól kihűtött üvegtáblát alkalmaztam. Messing helyett a legruganyosabb elaterit ércet használtam. Mindez együtt ki lett elébb próbálva, s a feltehető legnagyobb légnyomásnak ellenállt. Azonkívül is még két elővigyázati szerkezet volt gépemhez csatolva. Egyik a stereometer, mely a gép működésének gyorsaságát jelezé, másik az akadályozó, a regulator, melynek segélyével egy lábnyomásra annyi gyantás tafotát húzhattam a dörzsölt lapok közé, s annyi dörzsflanellt távolíthattam el, amennyit akartam, hogy a gép sebességét csillapítsam. Egy sodrony meghúzására a szárnyak tetszés szerint irányt változtathattak, s a fölfelé haladásból vízmentes röpülés lehetett; a kormány, mely a fregattmadár ollófarkához hasonlított irányozá a tetszés szerinti fordulatokat, s ha le akartam szállni a géppel, egyszerre megállapíthattam a villanyérintkezést, a két szárnyat fekmentes állapotba helyezhettem, s leszállhaték csendesen, mint egy libegő keselyű. Semmi sem volt elhibázva. Amire számítottam, az mind megjelent segélyemre; hajóm a villanygép első mozdulatára egyensúlyát megtartva a légbe emelkedett, kétszer-háromszor visszacsapódott még a talajhoz, de az nem ártott semmit, mert a hajó ruganyos ebonitból volt készítve, s ez visszapattanásával még elősegíté a szárnyak működését; negyedik szárnycsapásra már a légben maradtam, és akkor elkezdtem fölfelé haladni. Tapsolt-e, éljenzett-e a közönség, azt nem tudom; arra nem ügyeltem; én csak azt éreztem, hogy repülök. Valamit éreztem az üdvösségből. De nem soká tartott ez elragadtatásom. Mert amint rápillanték a stereometeremre, megdöbbenve látám, hogy valami túlment a számításomon. Villanygépem nem a 1×10–b+a 2×10–b+a 3×10–b+a 4×10–b képlete szerint halad fölfelé; hanem a×10–b+a2×10–b+a3×10–b+a4×10–b szerint, azaz minden percnél nem hozzáadva, de köbre emelve a következő számot, tehát öt perc alatt nem 145, hanem 550 láb magasra emelkedett velem, a hatodik percben egyszerre 360 lábnyira repült fel. Ez valami kábító érzés volt. Mi történik itt? Egy tekintet a rheometerre felvilágosított, a tangentboussole heves ugrásai megmondták, hogy mi történik. Az, hogy akire nem számítottam, akit nem hívtam, az jelent meg vakmerő kísérletemnél. A szellem, akit előidéztem, s aki most már magával ragad: a lég saját villanyossága. Ez az örökkön örökké elő mozderő, mely hatalmasabb az egyesült elementumoknál. Ez ragadta meg hajómat, melynek szárnyai most már elképzelhetlen erővel paskolták a léget, lassú csapásokkal, de gyorsan, mint a kondor szárnyai: mikor a hajót önsúlya lefelé vonta, a két szárny összecsapódott, de aztán ismét széjjelsuhant, mint a villám. Eszembe jutott, hogy hiszen van nekem csillapító készletem, s a tafotákat a lapok közé vontam. Az sem segített már, a 22. percben az a sokszorozatlan a is a22 volt már, ami 284. láb gyorsaságot ád ki. Így haladtam egyre fel a magasba. A 23. percben aztán egy kellemetlen roppanást hallottam. Gépem egyik szárnya eltörött. Sem az üvegtáblák, sem az elaterit nem állták ki a felfokozott villanyerőt; pedig már éppen fordítani akartam a szárnyakon, hogy a repülés fekmentes irányt vegyen. Megbuktam az anyag tehetetlenségén.

– És leesett ön az égből, éppen úgy, mint mi, többiek – szól nevetve a léggömbök bolondja. – Szerencséje volt, hogy eltört gépe egyszerre aláfordult, a könnyebb ebonit hajó, melyben ön meghúzta magát, hullernyőt képezett, s nem engedte, hogy ön esés közben megfulladjon vagy idelenn agyonzúzza magát.

– És most itt van ön közöttünk – szólt a calorigép bolondja. – Láttuk önt, mikor idehozták. Egyszer egy amerikai bankár látogatta önt meg e helyen, egy néger Rotschild, mister Severus, aki az összetörött gépét megvásárolta múzeuma számára, az e szóval vált el öntől: “massa Tatrangi, ha feltalálja ön valaha, hogyan kell az üveget hajlékonnyá, ruganyossá és szívóssá tenni, akkor jöjjön el vele hozzám, s én társaságba állok önnel tízmillió dollárig repülőgépek készítésére; hanem amíg ki nem találja ön, addig ne menjen ön az égbe, mert ott elviszi önt az ördög!”

– És én ki is fogom azt találni! – szólt indulatosan Tatrangi. – Mélyből jövő hangja úgy tört elő, mintha valami földbe elásott tetszhalott kiáltana fel koporsójából.

– Azt pedig nem fogja ön soha kitalálni! – kiálta megvetőleg a másik őrült –, mert az üveg alkatrésze kovany, azért az üveg jellege az, hogy törékeny, és az is marad örökké.

A vita könnyen indulatossá vált volna, ha az első őrültet elő nem veszi az őrülteknél válságos tüsszögés, mely néha fél napig is eltart, s ennél rendesen dühöngésben végződik; minden tüsszenésnél azt képzeli, hogy mennydörög, s követeli, hogy mennydörgésére valami össze is törjék, s ha nem törik magától, töri öklével. Az ápolók rögtön elősiettek, és bevezették szobájába. A calorigép őrültjének is jött jelenteni a felügyelője, hogy készen várja a reggeli. – Ez ételiszonyban szenved, s egy tört foga helyén keresztül szokták mindig erővel beletölteni az ételt. Most is bosszúsan titakozik:

– Hagyjanak nekem békét; a calorimozdonyt nem etetik; a lég mozdítja. Nekem nem kell étel. Az én gépemnek nem kell fűtés.

De biz azért szép barátságosan elvezették, s aztán ráadták a kényszerzubbonyt, s megitatták jó, tápláló levesfélékkel.

Tatrangi Mózes egyedül maradt a fiával.

Most kezdte őt még csak észrevenni. Pedig az imént beszélt is a lepkéről, mely Dávid kalapjára szállt, s azt megismerte, hogy egy Papilio Io, de a fiára csak most kezdett ráismerni.

– Megállj! – szólt ép karját visszatiltólag tartva eléje. – Mit mondtam neked? Addig ne jöjj hozzám, amíg mint katona szolgálsz.

– Már nem szolgálok.

– Állj meg, állj meg. Ez nagy talány. Arra nézve, hogy te ma ne légy már katona, vagy az az eset van, hogy te elismeréd, hogy én bolond vagyok; – ez moraliter lehetetlen; – vagy az, hogy letelt az időd; – ez mathematice lehetetlen! – vagy az, hogy testileg elnyomorodtál: az physice lehetetlen! – vagy az, hogy az egész hadsereget feloszlatták: ez apodictice lehetetlen; – tehát hogyan lehet mégis?

– Egyszerűen. Tegnap hadnaggyá lettem; ma átléptem a tartalékhoz, s haza vagyok bocsátva.

– Ecce! Columbice lehető volt! És ezt én nem találtam ki. No hát most gyere ide, és ölelj meg. Hanem aztán egy szót se szólj; csak hallgasd, amit én mondok. Hallottad ezt a két szemtelen bolondot? Micsoda őrültségeket hadartak összevissza. Velem vitatkoznak! Ők! Még azt mondják, hogy az üveg hajthatatlan, törékeny, mert kovanyösszetét. Hát a madár tollának nem kovany az egyik alkatrésze? Nem négy százalék-e a kovany a sas tollában, három százalék az emberi hajban? A spanyolnádban, mely oly hajlós, hét százalék a kovany, s a búzaszalmának 67 százaléka kovany; s a bambuszban a kovasav saját concretiókat képez, mik ruganyosak, mint a gyanta, tabaxirnek nevezik ezt. Hát azt nem láttad a hutánkban, mikor a tiszta kovanyt élenyfúvós szeszlámpa előtt megolvasztottuk, tiszta üveg vált belőle, mely nyújtható volt és ruganyos, s amellett oly szilárd, hogy ha egy darabját az üllőre tettük, s pöröllyel ráütöttünk, ott maradt a helye üllőn és kalapácson, de maga nem törött szét? Számtalan üvegedő anyag van, melynek átalakulása ruganyosságra hajló. Ilyen a skapolith-üveg. Az antipatheskorall éppen mészből van, és mégis hajlik. Hajtható az obsidian üvege, a chlorstrontium-üveg, különösen ruganyos a chromüveg: a fényle égenyes üvege; a brucit, az itacolumit üvegvegyítékei és mindenekfelett a borax üvege. Hiszen még alig másfélszáz éve, hogy Davy fölfedezte a bórt mint egy új elemet a kelet-indiai tinkálban s a Maremmek mocsárvizében, s ma már üveget nem is készítünk “bór” nélkül. Lényeges alkatrésze lett ez üvegeinknek. Az üvegcsinálás tudománya ötezer éves. Mennyi új titok lett azóta fölfedezve, s mennyi régi titok lett eltemetve, mely új feltalálásra vár. Ilyen eltemetett titok az aventurin üveg, mely átlátszó aranyércnek tetszik. Nem találhatjuk ki, hogyan készítették Pompéjiban. Fogsz emlékezni egy történelmi adomára. Egyszer Severus császárhoz egy tyrrhenumi edénygyáros egy pompás üvegurnát vitt ajándékba. A császárt meglepte a mű szép színe, alakja és művészi díszítése. Gazdagon megajándékozá a művészt. Akkor az még egyszer kezébe vette az üvegedényt, s teljes erejével földhöz vágta azt. De az üveg nem törött össze, csak behorpadt! A művész egy kalapácsot vett elő, s a horpadást újra kikalapácsolta. Ekkor Severus azt kérdé tőle: “Ismeri még rajtad kívül más is ez üveg előállításának titkát?” – “Senki.” – “Akkor vigyétek, lictorok, vágjátok le a fejét; mert ha e találmány elterjed, minden arany és ezüst elveszti az értékét.” S a hajló üveg feltalálóját megnémíták örökre. – Jól van, ez grammatikai mese. – De annyit már tudunk, hogy a tiszta borax üvege nyújtható és hajtható. A chloromelan üvege is nagymértékben hajlós. De hallgass meg még egy történetet. Ne légy türelmetlen. A tizenhetedik században egy római sírban találtak egy szarkofágot, és abban egy urnát üvegből. Az urna egy láb magas, belül sötétkék üvegből van; melyet kívülről homályos fehér üvegburkolat takar; ezt ismét művészi alkotású domborművek ékesítik, jelenetek a mítoszvilágból. A régészek még ma is vitatkoznak fölötte, hogy Thetis és Peleus, vagy Hercules és Alceste regéje van-e rajta örökítve, valamint, hogy a felírástalan szarkofágot a vázával együtt Nero szentelte-e Poppaeának, vagy Severus Mammaeának? Az üveg váza a Barberini-múzeumba került, akkor éppen egy Barberini levén a pápai trónon. Ezt a múzeumot később elkótyavetyélték, s a vázát megvette Hamilton, Hamiltontól megvásárolta ezer guineaért Portland herceg. A régészek előtt hírhedett a Barberini üvegváza. Egyszer annak a hírhedett Lloydnak a fia, kinek nevéről a kereskedelmi társulatok céget csináltak (a fiú nagy korhely volt!), fogadott a korhely pajtásaival, hogy ő olyan genie-csínyt fog elkövetni, amiről az egész világ fog beszélni, s melyet még az utókor számára is fel fognak jegyezni. Mi volt e csíny? Az, hogy részeg fővel nekiment a múzeumban a Barberini-vázának, s azt állványostól feldöntötte. Ennek a hírhedett remekműnek az összetörése csakugyan világhírűvé teheti az embert. De várj! A levert üvegváza nem törött össze, csak behorpadott! – Ez tény. – Tehát a lefejezett feltaláló üvegedénye megvan. Nem mese, hogy az üveg hajlítható, kovácsolható. Csak az a kérdés, mi ennek a titka? Járj utána! Keresd meg! Találd ki! Hiszen mesterséged az. Üldözd a hatvannégy elemen keresztül, s ha egyik sem adja ki, keresd fel az új elemet. Hisz a “bór”-t csak 1805-ben találták fel, a “jód”-ot 1811-ben s a “klór”-t is csak 1774-ben. Még hátralehet egy!… Keresd!… Ne hagyj fel a kutatással, míg rá nem találsz… Az is lehet, hogy a hűtésben van a hajlós üveg titka, vagy a beitatásban. – Hiszen az egyiptomiak már bírták a titkot, hogyan lehet a fluor kristályát, amiből a hajdankori pompás murrhini vázák készültek, intensive megfesteni; az olaszok be tudják itatni az achátba a színeket, s a kínaiak bírják a titkot: a hegykristályt kékre és rózsaszínűre festeni. Hátha beitatással sikerül a titkot feltalálnod? Tán elaylban párolva? Vagy a hűtéssel? De úgy kell az üvegnek a ruganyosságát megszerezned, hogy a villanyosságát el ne veszítsd. Te! Hisz a természet maga is buzdít reá. Ő maga is találgatta már ezt; a fényle, a macskaezüst, nem hajlós üveg-e? A diallag nem nevezhető-e özönvíz előtti ásatag üvegnek? – Hátha a villanyerő maga segít ki a homályból? Hiszen a villanynak nagy hatása van a vezető ércek rugékonyságának apasztására, hátha a nemvezetőknél megfordítva hat? Ne mulaszd el vegyvizsgálat alá venni a nephelint, a vulkán által kihányt üvegtömeget. Hogyan készíti azt maga a föld alatti tűz? Próbáld vegyíteni a nemeskőhomokot. Tégy kísérletet a methylaminnal, az osmiummal, mit kétszer fehérre izzassz. Figyelembe vedd a caputmortuumot, a vegyészi halálfőt, ami a kémlet után hátramarad. A kobaltot is megkísértsd. – A thallium nélkülözhetetlen lesz kísérleteidnél… Ó! ha én veled mehetnék!… De hiszen te okosabb vagy nálamnál. Te ifjú vagy. Te szerencsés vagy. Egy véletlen. Egy jó ötlet. És kezedben lesz. Szorítsd össze. Már ott van. Ne engedd elfutni. Ez a repülés mindenható rejtélye. Ah! ha ezt megragadhatod, tiéd lesz az egész világ. Nem azért, hogy kirabold, hanem hogy boldoggá tedd; nem hogy rettegjenek, hanem hogy áldjanak; nem hogy embert pusztíts, hanem hogy földet megnépesíts; nem hogy magadnak milliókat szerezz, hanem hogy millióknak kenyeret, nyugalmat, világosságot adj; nem hogy országokat foglalj, hanem hogy összeköss. – Eredj utána. Keresd. Ha feltaláltad azt, amitől Severus féltette az arany uralkodását, úgy megtöri ez az aranynál hatalmasabb érc uralmát, a vas uralkodását; a milliók kenyerét megevő, a milliók vérét megivó “vas” uralkodását – Fiam! – Egyetlen gyermekem! – Utánam! Nyomomba! – Vagy oda fel az égbe! – Vagy ide mellém, a bolondok házába! – De jönnöd kell!

Az összetört, az égből leesett, a ferdére taposott emberi trapezoid minden félreficamult tagja rángatózott a triposzi felmagasztaltságtól; rettegés volt rája nézni. Az ápolók, az orvosok, kik távolról nézték, magukban tanakodtak, vajon epileptikus vagy energumén roham lesz-e ebből.

Végezte aztán az öreg azzal, hogy felkacagott. Hebromania lett belőle.

Annak is vége szakadt. Mózes letörülte a könnyeket arcáról, kificamult karja befelé álló könyökével. S aztán azt kérdezé a fiától:

– Hát már most szólj te, miért jöttél?

– Azért, hogy megöleljelek, mert holnap utazom haza.

Az ichor

A múlt század első felében, 1837-ben a székelyföldi havasok északi részén a föld vulkáni működésének adta jelét. Az a hegycsoport, melynek kiváló csúcsait a Likas-havas, a Gyilkos-tető, a Nagy-Cohárd és a Nagy-Hagymás képezik, ismételt földrengésektől lett háborgatva. A Likas-havas óriási cukorsüvegként felmagasló alakja messziről elárulja a kiégett vulkánt; tetején mély üreg van, melyről a legrégibb időktől azt tarták, hogy közlekedésben áll az Olt vizével: egyszer egy ludat dobtak bele a pásztorok, s az Szent-Domokosnál jött ki az Oltban. Leszállni bele életveszélyes volt, mert fojtó gőzök jöttek fel belőle. Dél felé a Nagy-Hagymás hegyeinek több orma elkezdett koronkint füstölögni, oldalaikból nehéz szagú gázok törtek elő. Ritkán vetődött erre utazó, ki az európai tudós világot figyelmeztette volna e vulkáni hegycsoportozatra; még Humboldt sem tudott felőle semmit. Csupán a bennszületett székely irodalmi férfiak vették maguknak a fáradságot, hogy e nehezen hozzájárulható, vendégszeretetlen sziklakebelt meglátogassák, melyhez út nem vezet: patakmedreken át, vízben gázolva lehet nagy életveszély közt oda eljutni. E bennszülött tudósok egyike, Orbán Balázs, maga is látta füstölögni e vulkáni hegycsúcsokat, s még ő elragadtatással írja le a gazdag szűz erdőket, mik e völgyet környékezik, s ragyogó tollal az ős tenyészetet, mit emberláb nem taposott soha.

De száz év minőt változtatott e tájon!

Már 1837-ben a vulkáni tűznek egyik jelensége az volt, hogy egy földrengés két sziklaormot összedöntött, s ezzel egy völgyszorost betemetett, melyen keresztül egy patak folyt alá.

E patakból a sziklagát mögött a havas völgyében egy új tó lett.

A havast is, a patakot is, a tavat is Gyilkosnak híják – ősidőktől fogva.

A Gyilkos azután száz év alatt rászolgált a nevére: meggyilkolt maga körül mindent.

Eleintén szép, üdítő tünemény volt: egy havasi tó, melynek tükréből az elnyelt fenyőfák csonkjai meredeznek elő, miknek ágaira vízi virágok futottak fel, kristályában feketepettyes pisztrángok evickélnek, partjait nefelejcsbozót fedi; hanem amint a tó növekedett, amit “Volcan” hatalma alkotott, előállt “Neptun” működése is. A hegyoldalakba átszivárgó víz azt a föld alatti vegytani forradalmat idézte elő, mellyel a Monte Cerboli vidéke lepte meg egyszerre a természetvizsgálókat.

Ez is olyan rossz nevű hegy volt eleitől fogva: “Mons Cerberi”, és az elátkozott Maremmek hőmocsarának alkotása nem megy a középkorig vissza.

A Gyilkos völgye ugyanaz lett Erdélyben, ami Volterra vidékén a “mofettek” dágványa.

“Dágvány”-nak nevezik az olyan mocsarat, mely alant kifejlő gázoktól pöffed, kifakad, gőzt fuvall.

A hegytetőről nézve, a XX. század közepén a Gyilkos völgye egy füstölgő katlant mutat fel; a kopár hegyoldalak maguk is kékes párázatokat szűrnek keresztül, s azoknak csapadékai kékes, sárgás, zöldes rozsdaként fedik a sziklaoldalakat és a leomlott erdők törzseit. Tenyészet nincs itt többé. Fa, fű, virág ki van ölve. Kopár sziklák hevernek szerteszéjjel, mind befüstölve ércpárával, s a Gyilkos-tóban nem lakik többé élő állat.

Az egész völgy, ami még föld volt, körül a tó vize mellett és a hegyvágányok között, szünetlen füstölög, égett fekete felszínén tarjagos foltokat mutat; néhol magasra feldagad, mint egy tályog, s mikor az kifakad, tölcsérén magas gázsugár lövell fel, csavart, kígyózó füstoszlopok; e kürtők azután évekig fújják fel gázaikat az égbe, míg másutt új kémény nem támad, s akkor a régi lelohad. Az egész talaj ég, forr, inog. Istenkísértés leszállni reá. Vakmerő emberek balsorsáról sokat beszél a népmonda, s ide tévedt barmok rendesen elvesznek. – Aki alatt az égő föld leszakad, menthetlenül odavész, mintha oltottmész-verembe bukott volna, s a nehéz kénszag már messziről elfojtja a mellet.

S e két négyszögmérföldnyi dágványt apró, szivárgó patakok szelik keresztül, miknek színe a fenekükre lerakott csapadéktól majd rozsdás, majd világoskék, majd tejfehér. Vizük bórsavas ammonsóval, kénsavas agyaggal, mésszel van terhelve, szén és kénsavany és köneny illan el párázataikból. Alacsony martjaik kékülnek, sárgulnak; de nem nefelejcstől, szirontáktól, hanem kénvirágtól és egy különös, világoskék jegectől, mely hegyes tű alakokban képez virágokat, mint az ammoniák.

Derült időben legélénkebb a völgy füstölgése, míg esős időben megcsillapul, s ilyenkor hozzájárulható a tájék.

Néha, mikor a “Bekény szele” – a “muszka szél”, nekiindul, s három nap, három éjjel folyton dühöng, akkor tisztára derül ki a Gyilkos-völgy; még a füstkatlanok is elpihennek, hanem minden ilyen viharra az következik, hogy a Likas-havas kráteréből elkezd felszállni a lomha füst, a bérccsoport föld alatti lökésektől rázkódik, s arra a gáztölcsérek újra fellökik füstoszlopaikat, a Gyilkos oldalából moslékos patakok ömlenek elő, miknek saját színe sokáig vegyületlenül kóvályog a Gyilkos-tó smaragdzöld vizében.

Ha a Bekény szele télen érkezik, egyúttal hóval takarja be az egész völgyet; mikor aztán a völgy újra felébred, foltonkint kékzöld, sárga hó lesz abból. – Ott pokolbeli örök nyár van.

Néha pedig hosszan tartó, aszályos nyár végén egészen elapadnak patakok, források, a tó felszíne bebőrösödik, valami vegyülék, mely a savakkal szaturált víznél sokkal könnyebb, vastagon belepi azt; a füstfúvó likak álomra eresztik föld alatti szörnyeiket; a dágvány össze-vissza repedezik, s a kisebb posványok fenékig kiszáradnak. És olyankor azoknak a fenekein valami kékbe játszó csapadék marad, felpattogzó cserepekben, felszíne gyöngyházfényű; egyes hosszú, kék színű kristályok is találhatók közte. Hanem az egésznek nem lehet semmi hasznát venni. Se nem timsó, se nem gálic, hogy érdemes volna elhordani háton, s megkínálni vele valami gyárat.

Erdélynek és különösen a Székelyföldnek sok nevezetes vulkáni tüneménye van, amik szűk körben régóta köztudomásúak, ilyen a torjai kénbarlang, s annak oldalán a gázvulkán (ennek is “Gyilkos” a neve), melybe a fölötte elrepülő madarak beleszédülnek; ilyen a kovásznai “pokolsár”, a népes város közepén folytonos forrongásban levő iszapvulkán, mely időközönként megújuló kitöréssel lávafolyamokat áraszt maga körül, s olyankor gőzoszlopok között mázsányi köveket hány fel a magasba, oly tömegben, hogy mikor elcsendesül, tátongó üreg marad utána. S a kovásznai nép aztán, igazi székely flegmával összeszedi a kihányt sziklákat, s száz szekér számra hordja vissza az iszapvulkán üregébe: “ha kihánytad, nyeld el megint!” A “pokolsás” aztán a másik évben megint kidobálja nekik a köveket. Madarason két ilyen sárvulkán működik. Hanem a világhírű természettudósok erről mind nem tudnak semmit. Elmentek a Kaukázusba, a tamáni félszigetre a vulkánokat észlelni, leírták a turandaghi sárhányókat, a turbacói vulcáncitosokat, az izlandi soffionéket, a dél-amerikai vízokádó kúpokat, mik egy barát szentelt vizétől váltak át “Volcanes de fuego”-ból “Volcanes de aquák”-ká; ismeretes volt előttük a kínai Ho-sang hegye, a jávai Gumung Kelut fojtó völgye, a “Pakaruman” (holtak völgye), csak arról, ami legközelebb esett hozzájuk, az erdélyi vulkántünetekről nem tudtak semmit. Elmentek a föld túlsó oldalára, vademberek, vadállatok közé természetet tanulmányozni, csak a világ legvendégszeretőbb népét nem kereste föl semmi európai tudós soha. Még a természettüneményeket is agyonignorálta a nagyvilág, ha azok Magyarország földéhez voltak kapcsolva.

De nehogy idegenfalással gyanúsítson bennünket valaki, sietünk hozzátenni, hogy maga a magyar tudósvilág is éppen így agyonignorálta azokat.

Csak nagy későn akadt egy-egy pénzügyminiszteri osztálytanácsos kezébe egy ilyenforma adat: “A gyergyószentmiklósi kamarai uradalom gyilkosvölgyi bérletére senki sem vállalkozik többé, miután egészségtelen gőzök kifejlése s az erdők elpusztulása folytán az eddigi hamuzsírégetés üzlete lehetetlenné vált”.

Ennek a következése aztán az lett, hogy nohát ha egészségtelen gőzök miatt azt a nagy darab földet nem lehet használni, akkor el kell adni.

“Fort mit Schaden!” államháztartási jelszó.

Mintegy húszezer katasztrális holdat tett az a darab föld. Két egész négyszögmérföld. Az első árverésen öt forint volt a kikiáltási ár holdankint – örök árban. Akkor egy vasúti vállalkozó, akinek kőre volt szüksége, ígért érte holdankint négyet. Annyiért nem adták. – Két év múlva aztán megint dobra ütötték. – A vasút már akkor elkészült, kő nem kellett, hanem jött egy másik vállalkozó, aki fürdőt remélt a furcsa forróvízre építeni, az ígért holdankint három forintot. – Nem adták neki. – Újabb két év múlva aztán az is kiderült, hogy nem jó víz az fürdésre. – A harmadik árverésnél aztán senki sem jött a Gyilkosra árverezni. A pénzügyminiszterek pedig nem tűrhették, hogy rubrikáikban évről évre ott álljon egy rendíthetetlen tétel, melynek a “Bevétel” rovatban állandóul egy nagy gondolatjel a kísérője. El kell adni minden áron a Gyilkost. Kikiáltási ár egy forint!

Ekkor érkezett haza a katonaságból az ifjú Tatrangi Dávid. Megtekinté a halott völgyet, s ígért érte holdankint másfél forintot. – Ráütötték. Övé lett az egész Gyilkos, pokolvizestül, vulkánostul, égő mocsárostul együtt harmincezer forintért.

Azt a pénzt is a “gyárhitelintézettől” vette fel tízévi törlesztésre – mint illik, tíz száztóli kamatra.

Akik ezt hallották, azt mondták rá, hogy: “Az apja égbe járó bolond volt, a fiú pokolba járó bolond lett!”

Mit csinál azzal a pokolvölggyel?

Egy márciusi napon, éppen a nagyböjti szelek kezdetén, a lipótmezei tébolydában tudakozódott Dávid apja hogyléte felől. Mondták neki, hogy az öregúr – a körülményekhez képest – egészséges. Szobájában van és olvas. Beeresztették hozzá.

Amint az öreg úr meglátta fiát, azzal a gyanakodással, ami az őrülteket jellemzi, kérdezé tőle:

– Hát te megint itt vagy? Mi hozott fel ilyen hamar? Beszólítottak tán mint tartalékost? Az nem lehet; mert a hadsereg létszámát éppen most szállították le. Bizonyosan szerelmi história. Olvastam a hírlapokban szép kalandodat. Egy leány miatt pénzt pazalni, verekedni. Most meg már bizonyosan el akarod venni a leányt. Ne légy bolond! Amint megházasodol vége van annak, hogy repülj. Le vagy kötve állati jólét, testi eudymia, renyhe euarestasis által a sárhoz. A csókolózás vágya még az Isteneket is lehúzza az égből, hát még téged! Egy gyerek sírásától ostoba fogsz lenni. Vagy nem azért jöttél? Találtál fel valamit?

– Igen. Találtam – szólt Dávid, jobbját atyja elé nyújtva. – Mutatóujján egy kígyó alakra tekerült gyűrű volt, valami kék zománcfényű; s a kígyófej közepében egy ragyogó gyémánt “hatszegletű” heggyel; borsó nagyságú.

– Szerencsétlen! – kiálta fel az öreg, eltaszítva fia kezét maga elől. – Én arra bocsátottalak el, hogy találd fel az üveg hajlósságának titkát, s te ahelyett feltaláltad a gyémántkészítés titkát.

– Nem. Ez üveg – mondá Dávid, s öltönyéhez dörzsölve a gyűrű fejét, egy hírlap leszakított szegletéhez közel vivé azt. A papír felszökött a közel tartott gyűrűfejhez, s hozzátapadt.

– Lehet, hogy üveg, de azért mégis gyémánt, minő a bórgyémánt, melyet magam is állítottam elő; sugártörése az, ami a gyémánté, csak a színe sárga. A te gyémántod színe kék. A bórgyémánt is vágja az üveget, sőt a gyémántköszörülésre is alkalmas. Készül bórsavból, nátriumból és konyhasóból.

– Ez más – szólt Dávid, s azzal lehúzva ujjáról a gyűrűt, megfogta a kígyó fejét és farkát, és széthúzta az egész gyűrűt egyenesre, aztán meg levetette azt a márványasztalra, amikor az, üvegpengést hallatva, ismét gyűrű alakba összekunkorodott.

Az öreg Tatrangi erre hirtelen odaugrott a fiához, s ép kezével ijedten fogta be annak a száját.

– Ne szólj tovább!… Egy szót se szólj!… Ki ne mondd a nevét! El ne beszéld itt, hogyan találtad fel! Miben rejlik a titka. Néma légy. Fuss innen! Nekem se szólj többet semmit. Dugd el ezt a gyűrűt; ne mutogasd!… Vagy miért jöttél?… Fel akarod ajánlani találmányodat a kormánynak, hogy létesítse általa a hadi repülőgépeket? – Szerencsétlen! Hiszen éppen most alkuszik a kormány százötvenmillióig, hadi léghajók készítésére, kaucsuk ballon rendszer mellett. Mindazok, akik ezen a százötvenmillión osztozni fognak, egyszerre a torkodat ragadják meg, amint azt kimondod, hogy te feltaláltál valamit, ami által ez az országos kiadás fölöslegessé lesz. Ide csuknak be rögtön mint őrültet, mégpedig a dühös bolondok közé, akiknek kezük-lábuk zsákba varrva, hogy kárt ne tehessenek.

– Tudom, apám – mondá Dávid. – Mister Severus címzetéért jöttem hozzád. Amerikába megyek.

– Ah, jól van, jól van. Megállj. Nincs nálam leírva. Csak emlékemben tartogatom. New Yorkban lakik. Mikor meglátogatott, elmondta, hogy hol találhatom fel, ha keresem valaha. Üzlete van Wall Streetben; az csak fél mérföld hosszú, könnyen rátalálsz; csupa bank, kontor és alkuszüzlet az egész utca végtül végig. Ha ott nem kapod, keresd palotájában: az van az 5. Avenue-ban. Amelyiken legtöbb aranyozás van. Ha ott sem jutsz hozzá, rátalálsz minden bizonnyal a merchant exchange-ben, s ott mindenki beszélhet vele. Okosan szólj vele! Ne beszélj neki ideális dolgokról: ez pénzember! Üzlethez ért. Nagy dolgokat mer elvállalni. Ha érzelmeket árulsz el előtte, kidob az ajtón. Ez amerikai – és bankár – és néger. – Bátor, gazdag, de érzéketlen. Ha koldulsz tőle, egy pennyt sem ad; ha meggyőzöd, számlálatlan milliókig áll érted. – De rögtön akarsz-e indulni? Gondold meg, hogy most dühöngnek a passzátszelek a tengeren. Ha elvesznél, a fölfedezett titok elsüllyedne veled a tenger fenekére. – De nem, nem. Én nem féltelek. Ha vihar fogja elő a hajót, mondd a hajósnak: “Caesarem vehis!”, s tartsd fel az égre ezt a gyűrűt. Nézd, még nevezni sem tudom, mi az. Új elem? Igen? – A hatvanötödik elem. – Adtál már neki nevet? Csak az elem nevét tudjam! Hisz ez az én unokám! Az unokám nevét.

Dávid fölvett egy poharat az asztalról, s annak a fenekére a gyűrű gyémántjával e szót írta:

“Ichor”.

– Ah! ez jó név neki. Az olimpi istenek “fehér vére” az ichor. Te az istenvért fedezted föl… Csitt… Hallgass… Ne ragyogjon az arcod… Ne mutasd, ne áruld el szemeddel, mi lakik benned. Tartsd titokban addig, amíg el nem jön az az idő, amikor egyszerre kihirdetheted a kerek világnak, hogy mi az ichor! – Eredj! Nem féltelek a tengerektől!…

Dávidnak keserves utazása volt a napéjegyen viharai között: hanem a calorigépek steamerei nem süllyednek el könnyen. Most már ebonitból és kamptulikonból építik a tengeri hajókat, s azok nem törnek össze. Legfeljebb az a baj van velük, hogy az ellenkező szelek miatt később jutnak el a célhoz.

Dávidnak volt elég kemény szíve, hogy nekimenjen a napéjegyeni viharnak az Óceánon, de ahhoz nem volt elég erős szíve, hogy mikor atyjától eltávozott a budai indóházhoz, fel ne kerüljön a Vezérhalomra, s ott abban a kapuban le ne üljön, melyről a sárga zászló leng. Fél éve volt, hogy idehozta Rozálit – azóta arája meg is halhatott.

Tusakodott magában. Megrázza-e a csengettyűt, s megkérdezze-e a kapusnőtől, hogy mi hír Rozáliról, vagy továbbmenjen?

Az ichor azt mondta, ne kérdezze azt most: siessen! Hanem az emberi meleg, piros vér azt mondta, hogy kérdezze és várjon…

Becsengetett. – A kapusnő kidugta a fejét az ablakon, s azt kérdezé tőle, hogy mit akar.

– Jó asszony. Nem mondhatna ön nekem hírt egy itt levő hajadonról, kinek neve Szentivánfai Rozáli?

– Nem! – mordult vissza mérges arccal a kapusnő, s becsapta Dávid orra előtt az ablaktáblát.

És ezzel győzött az ichor; mert ha felelt volna a kapusnő Dávid kérdésére, úgy Dávid nem ment volna el Amerikába.

Hogy miért utasították el így Dávidot az Alhambrától, annak is van története, amit majd elmondunk, ha rájön a sor. Volt ideje törni a fejét e talányon a Manhattan-szigetig.

Reggel korán érkezett meg New Yorkba, s akkor rögtön belekeveredett abba a nagy emberfolyamba, mely a világváros utcáin folytonosan jár fel s alá, mint a “golf-strom”, s ragadja magával, aki úszni nem tud. Egy olyan nevezetes személyiséget, mint Severus bankár, még a kőrengetegben is könnyű volt feltalálnia. – De annál nehezebb volt a hozzájuthatás. A reggeli órákban kereste őt a kontorában, ott azt mondták neki, hogy itt van, de éppen eszik. Nem akarta háborgatni.

Délután felkereste a palotájában: ott nagy nehezen eljutott az előszobáig. Megint azt a választ nyerte: hogy itthon a mister, de éppen eszik.

Este a kereskedők gyűldéjében kereste föl; ott is jelen volt Mr. Severus, éppen evett. És sehol sem lehetett végigvárni, míg az étkezését elvégzi; sokat evett.

Dávid pedig feltette magában, hogy ő még az első nap akar vele találkozni.

Éjszaka (ti. a naptár szerint, mert valósággal New Yorkban soha sincs éjszaka) Mr. Severus egy szörnyeteg hangversenyre ment el egyik óriási zenecsarnokba. Dávid oda is utánament. Rátalált Mr. Severus páholyára. Éppen akkor jött ki onnan egy pincér, üres tányérokkal. Mr. Severus megint eszik.

Itt azonban szerencsés volt Dávid: a pincér német volt, és mint német “kedélyes”. Látta, hogy Dávid milyen savanyú képet csinál, s megszánta, és adott neki utasítást.

– Sohase törődjék ön azzal, hogy a mister falatozik: kitűnő étvágya van, s minden üzleti ügyét evés közben szokta végezni. Ha sürgős dolga van vele, beküldheti hozzá látogatójegyét a páholyőrtől.

Dávid megköszönte szépen. Ezt bizony a másik három helyen is elmondhatták volna neki, s most nem kellene háromszáz trombita s ötven öregdob kísérete mellett értekeznie a bankárral.

Kivett tárcájából egy névjegyet, s azt átadta a páholyőrnek, hogy vigye be Mr. Severushoz.

Az a névjegy egy vékony üveglap volt, melybe gyémánttal volt belekarcolva a Tatrangi D. név.

A páholyőr visszajött, és mutatta a nyitott ajtót. Dávid belépett rajta.

Odabenn siketítő zene tombolt lenn a színpadon; a tágas páholyban pedig egyedül volt Mr. Severus; egy gömbölyű asztal állt előtte, rakva sültekkel és süteményekkel és minden alakú pohárral.

Mister Severus valóságos bisbariba néger típus volt, mely a többi néger fajoktól elüt. Arcvonásai a kaukázi jelleget megközelítők, míg arcszíne a legsötétebb fekete. Hozzá erős, feketeszakálla van; fajának kiváltsága a többi néger fajok fölött: ajkai duzzadtak, de nem vastagok. Testalkata is inkább karcsú, mint tömör; egész tekintetében valami hideg nyíltság mutatkozik.

Mikor Dávid belépett páholyába, Mr. Severus a beküldött látogatójegyet hüvelyk és mutató ujja között tartá olyanformán, hogy azt két szélénél fogva összenyomva meggörbítette.

– Ön Mr. Tatrangi D.? – ezt mondá neki beléptekor. – Tatrangi M. et Son? Nemde?

– Igen, uram.

– Legyen szíves leülni, és tartson velem. Én az ön atyját jól ismerem. Egyenesen azért utaztam Európába, hogy előre híresztelt repülését megnézzem. Láttam, rosszul ütött ki. Összetört gépét én vettem meg. – Akkor kérdeztem tőle valamit. Ez rá a felelet?

E szónál az eleresztett látogatójegyet tányérjára ejté. Az pengve esett le.

– Ez – felelt Dávid.

– Mi a neve e találmánynak?

– Hyalichor. Görög név: θαλως: üveg, ιχορ pedig egy új elem, amit én fedeztem fel.

– Tehát a fődolog az ichor. Egyedül az ön titka ez? Beszélhetünk itt bátran; a zenétől nem hallja semmi szomszédunk, mit beszélünk.

– Nemcsak titkom, de kizárólagos tulajdonom is. Az egész földön egyedül egy helyen nyerhető az ichor, s az a hely az enyim.

– És van belőle sok? Nagy mennyiség?

– Kiszámíthatlan mennyiség. Önnek van tudomása a kaliforniai Napa-völgy taváról, a “Kaysá”-ról?

– Igen, voltam ott. Mi Borax-lake-nak nevezzük s ez a tó még Kaliforniában is kincs, mert többet ér az aranynál.

– Pedig “csak” bórt terem. A Gyilkos-tó Erdélyben éppen oly nagyságú, mint a “Kaysa”, és ebben van az “Ichor”. Tíz gallon vízből fél kilogramm ichorjegec választható ki. Mikor a mellékposványok forró nyárban kiszáradnak, félméternyi ichorüledék található fenekeiken; ami még nagyobb rétegre enged következtetni magában a tóban. S ha a szükséglet egykor oly nagy lesz, hogy a meglevőt mind felemészti, mesterséges “soffionékat” fúratunk, s azontúl csak tőlünk fog függni, hogy az ichortermelést hány millió kilogrammra emeljük. Az ichorjegecek, mik természetben találhatók a posványüledék között, tizenkét-tizenöt centiméter hosszúk; a velem hozottakat be fogom önnek mutatni, amidőn kívánja.

– Jó. És mármost mi üzletet lehet az ön felfedezésére alapítani?

– Többfélét. Sokat. És nagyot. De alant kell kezdenünk és csendesen. Mert minden új találmány nagy ellenszenvet költ, midőn egy más meglevő iparágat megtámadni látszik. A varrógépek a szabók mesterségét, a szövőgépek a takácsokét látszottak kezdetben végveszedelemmel fenyegetni. A gyapot fenyegetőleg lépett versenyre a leniparral és gyapjúval, a petróleum az európai olajgyártásnak tette a torkára a kést, a kaucsuk a bőrgyártásnak izent hadat; a talmi, az alfenide az ötvös kenyerét vette el, a stearin a faggyú értékét nyomta le, ezért mindegyiknek nagy küzdelmei voltak a féltékenységgel a “piacon”. Hát még egy olyan találmánynak, mely nem egy piacon, de egyszerre valamennyin kihívó támadással lép föl; – és végre nemcsak az árupiacon, hanem más piacokon is.

Mr. Severus fölkelt, és bezárta a páholya ajtaját.

– Beszéljen ön. Eddig társa vagyok. Tovább!

– Tehát legelőször is szorítkozni fogunk egyedül a hyalichorgyártásra, mint a legközönségesebb napi szükségletre. Üvegedény, ablaküveg, mely nem törik el; rögtön piacára talál.

– S az valóban nem törik el?

– Egy hyalichor cső huszonötszörte nagyobb feszítést áll ki, mint az alumínium. S ötvenszerte nagyobbat, mint az öntött vas. Egy ablaktábla hyalichorból százlépésnyiről rálőtt puskagolyótól el nem pattan, keresztül sem lyukad. Íme, lássa ön látogatójegyemet.

Dávid összegöngyölíté az üveglapot, s aztán összeszorítá azt a diótörővel. A szabadon eresztett üveglap ismét kiegyenesedett, s nem mutatott még horpadást sem.

– Beszéljen ön – monda Mr. Severus, s most már páholya rácsozatát is felhúzta, hogy a közönség be ne lásson oda.

– Tehát legelőször igyekezzünk a hyalichort népszerűvé és közhasznúvá tenni: s csak ha azt megnyertük, akkor jelenünk meg a piacon a magasabb üveggyártás terményeivel, amiben ismét végtelen fölényeink lesznek. Tükör- és kristályüveg készítésre, az üveg metszésére, beedzésre, színfestésre a hyalichor alkalmasabb, mint a többiek. A “szőtt üveg”-ek titka ismét fel van benne találva, minő szőtt üvegserlegeket a Louvre-ben láthatni. A látszerészi téren pedig az elérhetlent fogjuk vele megközelíteni, mert a hyalichor még egyméternyi vastagságban is oly tiszta, mint a nyugvó víz.

Mr. Severus kezébe fogta öblös serlegét, de nem ivott belőle, a serleg kezének szorítása alatt összetörött. Tán arra gondolt, hogy íme, ezzel az egész világ eddigi üvegiparát agyonnyomjuk.

– Sőt még mellékesen a Pierre de Strass gyáraknak is támaszthatunk versenyt: amennyiben az ichorból készített gyémánt az igazit mind sugártörés, mind keménység tekintetében megközelíti. Az ékszerészetben mindenesetre nagy alakulást idézhet elő; mint tette azt a múlt században a Capföldi gyémánt megjelenése.

Mr. Severus egészen elfeledte, hogy terített asztal áll előtte. Otthagyta a leszelt vadkanfőt porcelántányérán.

– Hát azután?

– Azután jön egy nehezebb versenyünk. Versenyzés a vassal.

– Ah.

– Igen. Az uralkodó érccel, mely jelenleg minden gőz-, hőlég- és gázgépnek egyedüli uralkodója. Ezt kiszorítja találmányunk. A hyalichor gőzkatlanok, hengerek, csövek nem pattanak el, nem oxidálódnak, nem vesznek fel üstkövet, végtelenül nagyobb feszítőerőt kiállnak, mint a kovácsolt vas. A hyalichor gépkerekek nem kopnak, nincsenek törésnek kitéve. A hyalichor fegyverek négyszerte könnyebbek, mint a vascsövűek, s lőkamaráik háromszorta erősebb lőportöltést megbírnak, annálfogva biztosabban és távolabbra lőnek, mint emezek.

A bankár nem tudta tovább rejteni izgatottságát, felkelt a helyéről.

– Menjünk innen, fiatalember, odalenn vár hintóm. Jöjjön velem, ott beszéljünk a többiről.

Azzal megfogta a karját Dávidnak, s vitte őt magával. Akik találkoztak vele, azt hihették róla, hogy veszedelmes embert fogott, akit nem akar a körme közül kiereszteni, míg a rendőrségnek át nem adhatja.

A bankár egész háza lépcsőzetéig hajtatott hintajával, kapualja úgy volt elkészítve, hogy amint a lovak berobogtak, egy szemközti üvegfal felemelkedett előttük, s amint a hintó begördült, az ismét lecsukódott, hasonló történt az átelleni üvegfallal a kijáratnál; úgyhogy kocsival érkezők, kivált lenge ruhákba öltözött hölgyek, egy percig sem érintkeztek a kül légvonattal.

Mr. Severus nem vezette most végig Dávidot pompás termein, múzeumán, képtárán; sietett vele elérni dolgozószobáját. Ott kényszeríté, hogy gyújtson szivarra; s maga meggyújtá a nélkülözhetlen szamovár alatt a borlélt.

– Mármost mondja el ön azt, amiért tulajdonképpen idejött.

– Ön sejtené?

– Hogyne? Ön apja repülőgépéről akar nekem beszélni. Amiket eddig mondott, azok elég jók voltak arra, hogy érdekemet felköltsék. S ha csak ez lett volna önnek a szándéka, azt mondanám: hát jól van, állítson ön össze egy konzorciumot; én beleállok ennyi meg ennyi millió dollárig; aztán menjen ön haza, s kezdjen hozzá. Majd az évi számvizsgálatkor meglátjuk, hogy mire mentünk. De ön nem azért jött. Ön engem testestül-lelkestül el akar fogni; házaimmal, kontoraimmal, az utolsó filléremmel együtt magával akar vinni át Európába, ki Erdély szélébe, le a pokol torkolatába, fel a felhőkbe és magával együtt be a bolondok házába, az apja mellé. Hát kezdjen ön hozzá.

– Úgy van, uram. Az üzlet, melyet önnek felajánlottam, nemcsak biztos nyereséggel, hanem amellett erős kockázattal és kitartó türelemmel is jár, mert ahhoz képest egy egész világátalakítást ígér. Apám gépe az ön kezében van. Szemtanúja volt működésének. Egy hibája volt főképp: az anyag tehetetlensége. Ez most ki van igazítva. Ugyanazon gép szárnyai nemcsak nem törnek el többé, sőt nagyobb terjedelemben alkothatók levén, az eredeti gépnél tervezett emelőerőnek 40-50-szeres hányadát fogják elérni, s ezáltal az eddigi közlekedési viszonyokban tökéletes revolúciót idézhetnek elő. A lég villanyossága többé nem veszélyezteti a gép működését, ellenkezőleg, végtelen gyorsaságot fog neki kölcsönözni, mely képessé tehet bennünket egy nap alatt átrepülni az Óceánon, az újvilágból az ó-világba, s termékeinket szállítási költség nélkül, vagy legalább eltűnőleg csekély költséggel, kicserélhetni.

– Barátom. Az pokolbeli zűrzavart fogna okozni valamennyi kereskedelmi piacon. – De megálljon ön. Ki állít meg azután egy ilyen Jupiter kegyelméből repülő szörnyeteget, mikor aztán le akar szállni?

– Egy igen egyszerű készülék, aminek villanykiürítő a neve. Ezt apám kifeledte; de könnyű lesz alkalmazni, a kormányzó egy kéznyomására a légből elvont villany elszikrázik.

– Tehát mennydörögni is fog a gép. Villámlással, dörgéssel fogja hírül adni, mikor megérkezik? Jupiter tonans!

– Az én föltételem tehát az, hogy ön kockáztasson egy összeget, mely egyelőre ötszáz ilyen repülőgép előállítására elég.

– Mennyibe kerül egy?

– Ötezer dollárba. – Valamennyi kétmillió-ötszázezer dollár.

– S mindig kellene ennek az összegnek gyümölcsözetlen heverni?

– Amíg a legelső európai háború kitör.

– S mit akar ön abban a háborúban?

– Hazámat megvédelmezni.

Ennél a szónál végignézett a bankár a fiatalemberen, s nagyot nyújtózott, kezeit fejei fölött összerakva.

– Hazáját? Hát az micsoda? Hát ápolnak még ilyen gyöngeségeket a XX. században? Önnek speciális hazaszeretete van? Mint aminőben az izlandiak szenvednek. De azt már régóta nem híják virtusnak, csak nosztalgiának. S ha ez a baja van önnek, azt ne mondja egy financier-nek, hanem egy orvosnak, s gyógyíttassa magát. Különösen ne mondja énelőttem, aki afrikai vagyok, fekete bőrű, és Amerikában lakom, s őseim tabuja és bálványai iránt nem tudok lelkesülni.

– Igaza van önnek, uram; a nosztalgiai tünetek nem tartoznak üzletünk keretébe, ámbár egyszer, ha ismeretségünk tartós lesz, majd arról is fogok önnek beszélni, hogy mi “hasznot” lehet még abból meríteni, ha egyszer a “mívelt” néger el akarná foglalni az Afrikában számára kínálkozó tért; mert ön mint magasról széttekintő financier tudni fogja azt, hogy óriási alvó kincsek hevernek még a pihenő földben s a pihenő embertömegekben.

– Jól van! Nem volt rossz! Hahaha! – kacagott a néger. – Argumentum ad hominem.

– Azonban én most nem akarok itt a magán honszeretet, mondjuk: nosztalgiai, mondjuk: költői tüneteiről beszélni. Gyakorlati téren állok. Az én ichortelepem ott van Oroszország határszélén. Ha mi oda egy költséges, világhírű telepet rakunk le, nagy gondunknak kell rá lenni, hogy azt tőlünk erőhatalommal el ne vehesse valaki. Vállalatunknak valamely állam oltalmára szüksége van. Azt sem kell kifelednünk a számításból, hogy amidőn mi a repülőgépek rendszerét gyakorlati térre alkalmazzuk, egyszerre és egy időre valamennyi nagyhatalom haragját felköltjük ellenünk; különösen a legnagyobb hatalomét, a tőkepénzét. Minden állam alterálva fogja látni külkereskedését, a tengeri hatalmak hajózásuk megrontását fogják rettegni. Anglia előtt kelet-indiai kereskedelmének hanyatlása fog rémledezni, s maga a szabad Amerika, ha megtudja, hogy miben töröm a fejemet, engem meglyncholtat: hisz ezáltal minden vám lehetetlenné válik, a levegőben nincsenek sorompók, s Amerikának legfőbb bevétele a vám. Legdühödtebb ellenségre számíthatunk végül az összes pénzhatalmakban, miknek milliárdjaik feküsznek vasutakban, ők ezeknek bukását fogják látni a légi út miatt: ami egyébiránt nem lesz úgy. Én oltalmat, megtűretést egyedül attól az államtól várhatok, mely viszont az én találmányomnak fogja köszönhetni saját megoltalmaztatását, fennmaradását. Ez az én saját hazám. Ez tehát nem nosztalgia; ez spekuláció.

– Önnek a bolondságában rendszer van. Menjünk tovább. Ön tehát titokban akarja tartani, hogy nekünk egész flottánk van olyan gépekből, melyek a háborúban döntő befolyással lesznek. Ötszáz géphez legalább két embert számítva egyre, kell ezer ember. Hogy áll ez elő?

– Gyárunknak több mint kétezer ember munkásra lesz szüksége; ugyanazok fognak betaníttatni a repülőgépekkel bánásra, s mikor szükség lesz rájuk, helytállanak.

– S hiszi ön, hogy amit kétezer ember tud, az titokban marad?

– Azok székelyek. Tartottak ők már ennél nagyobb dolgokat is titokban. Azután az ilyen dolgokban mi nem értjük a tréfát. Talán olvasta ön is Labarte középkori ipartörténetében, minő szigorú törvényt tudott a velencei köztársaság fenntartani? A “tízek törvényszékének” rendelete szerint, ha a muranói üveggyár valamely munkása a velencei üveggyártás titkával idegen földre beszökött, annak legközelebb álló családtagjai börtönre vettettek; ha erre nem tért vissza a szökevény, halálítélet mondatott fejére, s azt rajta, bármely országba menekült, végre is hajtották. Ezt mi is tudni fogjuk.

Mr. Severus teste kétszer is végigborsózott e merész szavaknál.

Hanem most már egészen tetszett neki ez a fiatalember, aki átevezik egy darab üveggel az Óceánon, s abból az üvegből ígérkezik mindent csinálni, milliomokat, égiháborút, földi békét; ha kell, még orgyilkot is.

– Jól van, ifjú barátom. Idáig tehát már megvolnánk. Ötszáz légben járó és a hozzá való személyzet. – De hogy lesz még ebből hadviselés?

– Még nem mondtam el mindent. Igaz, hogy még több kiadás is várna e tekintetben üzletünkre. Az én tervem: a háborúviselést abszurdummá tenni. A jelenkori hadi készülődések így vannak összeállítva: Nagy tömegek, milliókra menő hadcsapatok összpontosíttatnak: a hadjáratok működési alapját kiterjedt erődítmények képezik. Messzehordó, szétrobbanó lövegű ágyúk alkalmaztatnak. Azonkívül pusztító szertelövők. A lovasság tömege döntő hatásra tartatik fenn. A hátultöltő puskák ellenében minden hadviselő fél újra behozta a páncélt, nemez és vulkanizált kaucsukból; ami ugyan közelből nem véd meg tökéletesen, de a puskatűz pusztítását mégis korlátozza, amennyiben az ezerkétszáz lépésre hordó fegyvert nagyobb távolban ártalmatlanná teszi. Valamennyi hadsereg mind hátultöltő, saját rendszerű fegyverrel van ellátva. – Mármost ha énnekem sikerül egyszerre – véletlenül, meglepve, csak egy éjszakára kezembe keríthetnem egy hadviselő ellenfélnek azt a stratégiai gócát, ahol lőszerraktárai, élelmiszerei felhalmozva vannak, hogy én azokat megsemmisíthetem, vége van a háborúnak. A megsemmisített töltényeket nem lehet rögtönözve újra pótolni, mint a régi fegyvereknél lehetett, s a milliónyi nagy tömegeket nem lehet requisitióval élelmezni, ahogy a harmincesztendős háborúban a kis csapatokat lehetett. – Amelyik féltől elveszi valaki a kenyeret meg a töltényt, annak a hadserege, ha millióra megy is a száma, fel van bomolva. Azonkívül pedig az egész rémségesen nagyszerű, de ügyetlen hadi léggömb stratagéma teljesen tönkre van gyors gépeink által téve.

– Ez eddig nem rossz terv. Ön az ötszáz légjáróval könnyen leszállíthat akármely ponton tízezer embert. De hol veszi azt a tízezer katonát?

– Az három nap alatt együtt van a Székelyföldön.

– De ki fogja azt élelmezni, ki viseli a költséget?

– A költséget előlegezi az üzletünk, s meg fogja téríteni 100% nyereséggel a vesztett fél.

– Ah! ez nem ó-világi gondolat. Haszonbérbe venni az ellenséget! Hahaha! Ön tetszik nekem az eredeti ötleteivel. De hátha a maga bőrét hagyja ön ott? Tegyük fel, hogy akad ilyen tízezer vakmerő fickó, aki önnel együtt a repülőgépeken leszáll az ellenség táborának kellő közepébe, hogy ott a hadi készleteket elpusztítsa, s ez az első félórában sikerül is neki. De már a második félórában az egész ellen hadtömeg összecsap a feje fölött, s azt összetöri ott, ha mindjárt önnek minden repülőgépe gránátokat hány is a támadók fejére.

– Erre is gondoltam. Az én kis csapatom halhatatlan és elfoghatatlan. Ismét a hyalichor segít ki. Minden embereknek páncélja lesz ruganyos üvegből, melyet puskagolyó át nem üt, a fején pedig, a süveg fölött egy üvegsisakot fog viselni, olyan alakút, minő a templariusoké volt hajdan, az úgynevezett “cervelière”.

– Ah! ön az egész hadseregét üvegharang alá teszi, mint a dinnyét, s onnan fognak előpuskázni.

– Még pedig egy sajátszerű fegyverrel, melynek, mint a szélpuskának, a fejében van a rögtön kifejlő gáz, mely az egyik csőbül átugráló golyókat a másik csőből kilövi, hang és láng nélkül.

– S mire lesz az jó, hogy az ön hadcsapatának puskája se ne szóljon, se ne világítson?

– Ez szükséges az én taktikámra. Én nappal harcot nem kezdek, hanem repülőgépeim segélyével kikémlem az ellenfél egész hadállását, s akkor elkészítem a saját tervemet, nem törődve tovább az ellenfél intézkedéseivel. Az éjjeli harcban az én csapatvezetőim csak azt tudják, hogy ki-ki hol száll le, hol áll meg, hogy saját társai hol állnak, s hol kell összegyűlniök? Arról, hogy az ellenfél honnan jő, minő tömegben, milyen hadirendben, értesíti őket annak a pelotontüze vagy tiraillirozása, míg az ellenfél az én csapataim néma és lángtalan lövéseiből azt sem tudja meg, hogy azok honnét jönnek, sem azt, hogy hányan vannak. Az én csapataim egymásra nem lőhetnek a sötétben; de az ellenfélé bizonyosan. Ahol puska ropog, lobban, az mind ellenfél. Mi némák vagyunk.

– Valóban. Az üvegharang alul még kiabálni sem lehet. De mit tesz ön, ha az elfoglalt hadállását az ellenfél tüzérparkja veszi támadás alá, s összebombázza az üvegharangokat, az alattuk levő dinnyékkel együtt?

– A tüzérség az, ami legkevésbé árthat nekem. Az én repülőgépeim nem tafotából készült, nem könennyel töltött hadi ballonok, amiknek kerülni kell a röppentyűket. Az én Leviathanjaim nem félnek sem tűztől, sem vastól. Odamennek százlábnyi magasba az üteg fölé, s robbanó gránátjaikkal szétrombolják a tüzérparkot, mielőtt az megkezdte volna működését.

– Azonban még egyre nem számított ön: a lovasságra. A mostani hadkészületeknél óriási tömegekben fogják a harcmezőre szállítani a lovasságot. Ennek a célja éppen az lesz, hogy ahol a távolhordó lövegeket megközelíteni nem lehet, a gyorsan rohanó tömeg egyenlítse ki e különbséget. Mikor egy tízezer lóból álló tömeget megindítanak, azt fel nem tartóztatja önnek semmi golyóokádó gépe, semmi égből hányt bombája; annak fele elhull, ha kell, de a másik fele elgázolja az ellenállót.

– Számítottam erre is. A ló nagy tényező jelenleg a hadmíveletben. Én is számítok a közreműködésére. De a saját előnyömre. Emlékezik ön rá, hogy miért vesztették el a rómaiak Hannibal ellen a cannaei ütközetet? Azért, hogy amint a lovaik legelőször meglátták az elefántokat, olyan rémületbe jöttek, hogy az egész hadsort összezavarták. Mit gondol ön, ha egyszer olyan tízezer, sorba állított paripa meglátja azokat a légben úszó szörnyetegeket, éjjel világító villanyszemeikkel, nappal ijesztő ércszárnyaikkal; ha meghallja azt a rémséges suhogást, amit e szárnyak csapása okozand a légben, hogy fog az a tízezer ló egyszerre ijedten összebomlani, s viszi majd a lovasát, ahová az nem akarja? viszi oda, ahova az én rémeim terelik, hogy az ellenfél lovasságával saját gyalogságát gázoltathatom össze, anélkül hogy egy lövést vesztegettem volna.

– No, ez a hipotézis, a ló jellemét tekintve, bír valami lélektani alappal. Hanem most jön már a legnehezebb kérdés. A sorgyalogság már nem ijeszthető meg rémséges szárnysuhogással. Azt fegyelem, bátorság, halálmegvetés tartja össze. Mi lesz akkor, ha önnek maroknyi csapatját minden oldalról ostrom alá fogják egyszerre? Ha nem fog az ön hyalichorral emailírozott emberein a golyó, a puskaagy az üvegharang alatt is megtalálja őket.

– Olyan közelre nem eresztik őket golyóink.

– De hisz ön csak éjszaka harcol, és éjjel nem lehet távolba célozni.

– Mi nem lövünk olyan golyókkal, amikkel célozni szükség. Golyóink is hyalichorból vannak, belül pyromanittal töltve. Ahol a golyó leesik, ott szétpattan. De mikor a ruganyos üveg szétpattan, az nem szögletes darabokra, hanem szilánkokra válik, s ezek oly élesek, oly hegyesek mint a tű. Egyetlenegy ilyen tű ha eltalál valakit arcán, vagy kezén, vagy testének bármi födetlen részén, az a megsebesült rögtön a földre esik, mint akinek először fecskendtek morfiumot a nyakszirtbőre alá. Ez az ichor hatása.

– És így minden kilőtt golyótól egyszerre több ember is eleshetik?

– Csakhogy nem hal meg. Az ichor nem “urare” méreg, nem az indus nyílhegy gyilkos szere. Ez csak “kodein” vagy inkább “ekplektikon”. Az elkábult ember nemsokára föléled magától; hanem ekkor olyan kiállhatatlan viszketegség lepi meg azon a helyen, ahol az ichor behatolt, hogy a halálos seb nem bénítja meg jobban. A sebhely feldagad, meggyűl, az embert hat hétre harcképtelenné teszi, akkor begyógyul szépen, s nem marad fájó helye vissza.

– Ah! ah! Tehát ön kihozza a szokásból a csatatéren való halált. Ezentúl azt fogjuk olvasni a hadi bulletinekban: “elesett hatvanezer emberünk, halott semmi, hadseregünk fele – vakarózik!”

– Igen.

– De hát tett ön ezzel a golyóval már kísérleti in corpore humano?

– A véletlen tetette azt velem. Hutámnál két román munkás is volt alkalmazva, kik az üvegfúváshoz értettek. Ezek egyszer kíváncsiságból felnyitottak egyet az üveggolyókból. Az szétpattant, s a szilánkjaival mind a kettőt megsebesíté. Ezeken észleltem a mondott tüneteket. És ami legnevezetesebb volt, mind a kettő abban a régi, megrögzött betegségben szenvedett, amit ötszáz év előtt Fracastoro determinált, s ami a jelenkor legnagyobb átka; s amint az ichorseb után támadt válság elmúlt, mind a kettőnél mintha ketté lett volna vágva a régi orvosolhatlan baj, abból is kigyógyultak.

– Micsoda? Hát az ön ichorja még betegségeket is gyógyít, százados inveterált bajoktól is megszabadítja az emberiséget? Az ön golyótövisei vakcinálják az embereket a divatkórok ellen, mint Jenner himlőanyaga? Hiszen akkor nem kell egyéb, mint hogy minden ország üzenjen önnek háborút, ön aztán lövöldözze meg a hadakat ichorral, s azok hazatérnek egészségesen.

– És ez valóban így van.

– De ha ez így van, akkor tíz év alatt az összes emberiség minden pénzének a harmada az ön falujában lesz összpontosítva.

– Én fogom tudni azt használni, s a világforgalomnak haszonnal visszaadni.

A bankár meg volt igézve azon biztos modor által, mellyel Dávid terveit, tapasztalatait eléje adá.

Az ifjú nem akarta felhasználni e pillanatnyi hatást. Felállt, és kalapját vette.

– Uram! Én elmondtam önnek, hogy mi hozott ide. Az ön állásában szükséges óvatosnak lenni, s ezért én nem neheztelek. Mai világban a tervek négyötöde humbug. Én elhoztam magammal a bizonyítékokat, amik tervemet igazolják. Ha kívánni fogja, hogy idehozzam, megtekintheti. Tehet maga és mások által kísérletet. Kiadhatja számításaimat megbízható mechanikusoknak, természettudósoknak. Titkomat nem féltem; mert az elem, melyet feltaláltam, eddigelé a természet kegyelméből kizárólagos tulajdonom. Terveimet elmondtam önnek. Ha azok sikerülnek, akkor a légutazás az egész világkereskedelemnek, az összes pénzforgalomnak új korszakát szenteli fel; feltárja az ismeretlen földrészeket a civilizációnak, új tért nyit meg az emberi munkaerőnek, észnek. Gondolkozzék ön rajta. Ön magasan áll, messze ellát. Határozza meg, mikor jöjjek vissza.

– El se menjen innen. Üljön vissza a helyére s vegyük elő az iralt, és számítsunk. Mibe kerülne mindez? hanem elébb lássunk a szamovár után. Mikor az ember számít – jó teát inni hozzá.

Reggelig ott ültek a számolótábla mellett.

A végeredmény az volt, hogy az egész tervezetnek teljes erővel létesítéséhez kell húszmillió dollár.

Mr. Severus hátraveté magát a kerevetén, rágyújtva egy illatos szivarra.

– Mit gondol ön – szólt hosszú hallgatás után Dávidhoz –, melyik a nagyobb bolond: az-e, aki ezt a húszmillió dollárt kéri, vagy az, aki megadja?

– Uram – szólt Dávid –, ha lehettek olyan bolondok, kik egy tenger mocsár közepébe Velencét építették; ha lehetett olyan bolond, ki a finn puszta partsivatagra Szentpétervárát telepíté; ha lehetett olyan bolond, ki egy európai partra tévedt tengeri növény nyomán elindult egy új világrészt fölfedezni; ha lehettek olyan bolondok, kik az északi pólus jéghegyei közt az Európa és Amerika közötti szabad tengert keresni egymás után hajóra szálltak, ha lehetett olyan bolond, ki a legelső gőzhajóba, vasútba a pénzét beleölte, s olyan bolond, ki azokra legelőször ráült; ha lehetett olyan bolond, ki a viterbói mocsárt pénzen megvette, s a vulkánok termékét gyárszámra felfőzte, miért ne lehetne olyan bolond is, mint én vagyok?

– Jó! Én tehát leszek az a másik bolond.

A zivatar egy csepp vízben

Azt mondtuk, hogy ha Dávid akkor, midőn a Hermione hercegnő palotája kapuján becsengetett, s azt kérdezte: nem tudhatna-e valami hírt Rozáliról, ahelyett, hogy egy rövid “nem” válasszal elutasították, megkapta volna mindazt, amit tudni akart, hát akkor nem ment volna át Amerikába, itthon maradt volna legalább egy hétig, visszament volna a Székelyföldre; ott időzött volna, ki tudja hány héten át. Aztán pedig hiába ment volna Amerikába; mert el lett volna szalasztva a legkedvezőbb alkalom, amit most üstökön ragadhatott. Észak-Amerikába megérkeztekor éppen olyan. üzletpangás volt a pénzpiacon, hogy Mr. Severusnak a legtöbb tőkéje hevert; három héttel később pedig egy szédületes nagyságú vállalat terve hozta egyszerre mozgásba New York tőkepénzeseit, melynek alapja az volt, hogy az egész Niagara-roham a vízesésen felül egy óriási hajtógép mozderejéül használtassék fel, mely hajtógép azután közlekedőszíjak által száz meg száz gyárnak osztaná szét erejét, ami kétmillió lóerőre volt kiszámítva, s ekkint egy lóerejű gép naponkénti fűtését 50 centnek véve, a megtakarított fűtőszerben naponkint (!) egymillió dollárt jövedelmezne, vagy pedig ugyanannyival tenné olcsóbbá a gyáriparcikkek előállítását Amerikában, mint Európában, s ezt az ó-világ már csakugyan nem csinálhatná utána, mert hiányzik hozzá a Niagara-zuhatag. – A terv lázas rohammal ragadta meg a tőkepénzeseket, kik beleöltek egy milliárdot; bizonyosan Mr. Severusnak a tőkéi is odasodortattak volna; a fekete Rothschild mohón kapott minden vállalaton, amiről azt mondták neki, hogy ezzel az európaiaknak torkukra lehet tenni a kést. Hanem mire a “Niagara-mobile” vállalat megszületett, már akkor ő a Gyilkos dágványa közepett ásatta a fundamentumot az óriási ichorgyár számára, s Dávidnak is más dolga volt, mint Rozáli után járni. S ha sóhajtott önkénytelenül, ha fájt a szíve szakadatlanul, mit tudott arról az a16–bC = x?

Őt fogva tartá a szellem, kit fölidézett a földből, hogy fölmenjen rajta az égbe.

Rozálival pedig ez történt azalatt:

Mazrur nem hagyta abba a dolgot.

Ő maga bosszúálló jellem volt; nem bírta elfeledni a rajta elkövetett meggyaláztatást; legkevésbé azt, hogy őt, a sámsoni erejű embert, egy suhanc testi ügyességgel úgy csúffá tette, levágta, megrugdalta, félholtan hagyta a földön. Brutális emberek, kik testi erejükre büszkék, az ilyen meggyalázást nem feledik könnyen. Másfelől részvényesei előtt is helyre kellett állítania elvesztett presztízsét. Nem volt szabad annak a hírnek lábra kapni, hogy a Sabinával lehetett egyszer valakinek packázni. És még büntetlenül? A katonai hatóság eljárása Dávid irányában csak növelte a sérelem nagyságát. Hogy a király Dávidot oly minden apropó nélkül kinevezte alhadnaggyá, egy miniszteri ellenjegyzéssel ellátott blankétát használva fel valószínűleg, vagy tán utólagosan ellenjegyeztetve a kinevezést a miniszterrel; ezáltal a király is bele lett keverve a dologba, s midőn Mazrur ezt nem hagyta abba, még bizonyos körökben népszerűségre is számíthatott. A királyt kompromittálni fenegyerekség, s legyen bár az tuniszi kalózvezér vagy lenociniumgazda, ki a királlyal szembe mer állni, vannak, akik nagyot röhentenek rá, s azt mondják: “fenegyerek!”

Talán éppen azt is akarta Mazrur.

Vagy talán még többet is akart.

Az is valószínű, hogy Rozálival messzebb néző tervei voltak, egészen emberi indulatokra építve, s azokat keresztül akarta vinni. Erről majd bizonyosak leszünk később.

A főindokot azonban legközelebb fel fogjuk deríteni, ami a Sabina igazgatóját arra indította, hogy pert kezdjen Hermione Peleia hercegasszony ellen. Micsoda alapon? Mint a Sabina statutumai értelmében lekötelezett Szentivánfai Rozálinak jogtalan visszatartóztatója ellen.

Egy reggelen két úr szállt ki a Parabolana menhely főkapuja előtt; egyik egy alacsony, pökhendi uracs, párducformán fölfelé fésült bajusszal; a másik egy vörös orrú, vörös kezű, vörös képű, görbe hátú férfi, kurta kabátban, melynek hosszabb zsebei voltak, mint szárnyai, s a legfelsőből kilátszott egy csomó írás.

A kisebbik úr csengetett, s azt kérdezé a kapusnőtől:

– Lehet-e a ház úrnőjével beszélni?

– Férfinak nem! – volt rá a válasz.

– De mi hivatalos küldetésben jövünk.

– Mi közöm hozzá?

– Ha nem lehet vele beszélni, akkor ön, mint hivatalos kapuőr, fogja átvenni ezen iratot, és kézbesíti azt úrnőjének – a király nevében!

– Hát az ördögök nevében! – kiálta az izmos hölgy, s becsapta az ablaktáblát; majd odaszorította az ifjú úr körmét, ki a táblát vissza akarta húzni. S aztán nem dugta ki a fejét többé.

Akkor a fiatal úr, ki nem volt más, mint a Sabina első ügyvédje, inte a végrehajtó törvényszéki orgánumnak, hogy teljesítse kötelességét, mire az készen tartott ostya és pecsétnyomó segélyével mind a négy szegleténél fogva odapecsételé a nem kézbesíthetett iratot az Alhambra bejáratának aranyos rácsozatára.

Azzal továbbmentek szépen.

A kapusnő, mikor látta, hogy eltávoztak, óvatosan kijött, s elszörnyedve látá a kapura pecsételt iratot.

Világért hozzá nem mert volna nyúlni. Befuttatá a kisleányt a palotába, hogy híja elő a doktornőt.

Az kijött; meghallgatá, mi történt, megnézte, mi van a kapun, és azt felelé, hogy ő ehhez nem mer nyúlni, hanem hivassák a másik doktornőt (doctrix juris), aki a hercegnő jogi tanácsadója, arra kell bízni a további teendőket.

Az ügyvédnő mintha csak ki lett volna csinálva, éppen jött.

– Hát ez mi? – kérdezé tőle a doktornő, a kiterjesztett iratra mutatva.

Az ügyvédnő finom arcélű, ifjú hölgy volt, összefogott ajkakkal és erősen kidomborult homlokkal. Megnézte az iratot, s aztán leszakítá azt pecséteiről, azt mondva a kapusnőnek: ezt el kellett volna önnek fogadni.

– De hát kinek szól ez? – szólt mérgében elvörösödve az orvosnő.

– A hercegnőnek.

– De hisz e cím így szól: “T. e. Saherij Hermione Peleia kisasszonynak.”

– Igen is. A Romanov-családnak, mielőtt Oroszország trónjára jutott volna, ez volt a családi neve, Saherij, s miután trónját elvesztette, aki a tényről tudomást akar venni, teheti, hogy utódait ismét az eredeti családi nevén címezze.

– De hisz ez alávaló, gyalázatos pimaszság!

– Azt én sem tagadom.

– De hát mit tartalmaz e vakmerő irat?

– Ez bizony hivatalos idézés Saherij Hermione Peleia kisasszonyhoz, mely által meghivatik a budapesti III. első bírósághoz, bizonyos Szentivánfai Rozáli kisasszonynak jogtalanul itt tartása miatt.

– Mit? Rozálit akarják innen elvinni?

– Igen. Felperesek, Mazrur és társai.

– Tudassuk ezt a hercegnővel?

– Ne addig, míg én nem szerzek magamnak tudomást az ügy mibenállásáról. Rögtön sietek a városba vissza. Addig ne szóljon a hercegnőnek, doktornő, semmit.

– Siessen, doktornő.

Már aztán pedig ha az ember még olyan nagyon doktornő is, azért csak nő marad, s az még a XX. században is a lehetetlenségek közé fog tartozni, hogy egy ilyen forró titok keresztül ne égesse magát nála, s azt el ne mondja annak, akit érdekel, az első két óra alatt.

Mire a doctrix juris utriusque visszakerül, már akkor a hercegnő türelmetlenül siet eléje az Alberca-csarnokban, s ezzel a kérdéssel fogadja:

– Nos, hogy áll Rozáli ügye?

– A lehető legrosszabbul.

– Hogyan? – kérdi a hercegnő felindultan.

– Úgy, hogy a Sabinának jog szerint teljesen igaza van. Szentivánfai kisasszony még ma is hajadon. Mint hajadon, legközelebbi rokonai gyámsági hatalma alatt áll. Ezt törvény szerint csak a férj joga váltja fel. Vőlegények jogáról a törvény mit sem tud. Tatrangi úr a Sabina pénzbeli követelésének eleget tett ugyan, de nem a szerződés szerinti kötelességének. Menyasszonyát leányfővel elhagyta rögtön, s mint nem tagadható, a parabolana azilumba hozta, ahol házasságok nem köttetnek. Most ezáltal a hajadon feletti gyámi jog a rokonokra visszaesik, s azok szerződésüket a Sabinával fenntarták. A Sabina visszafizeti Tatrangi úrnak a letett összeget, s azzal Rozáli kisasszony ismét az ő védencévé válik. Erre statutumai jogosítják.

– Isten és emberi jog ellen kiáltó statutumok!

– Az más kérdés. Fődolog az, hogy érvényben vannak.

– De ha a leány nem akar odamenni.

– Rokonai kényszeríthetik gyámi hatalomnál fogva.

– De hisz ennek igen egyszerű ellenmérge van. Iratunk Tatrangi Dávidnak. Rozáli tudja, hol lakik, jöjjön fel; esküdjék meg rögtön Rozálival, s ha akarja, vigye őt magával; ha körülményei nem engedik, hagyja itt, míg elviheti. Mint asszonyt csak nem fogja a törvény Rozálit a Sabinának odaítélni.

– Igaz, hercegnő. Ez egészen egyszerű dolog. Így fogunk tenni. Én írni fogok Tatrangi Dávid úrnak, megírom neki a helyzetet, s felhívom, hogy rögtön siessen a fővárosba.

A jogtudornő azután, hogy buzgalmát ez ügyben tettleg is bebizonyítsa, rögtön írt levelet Tatrangi Dávidnak, azt a hercegnő maga is elolvasta, és jónak találta; a jogtudornő ott előtte pecsételé le az iratot, ráírva a címzetet, s azt a levelet a hercegnő saját cselédje által küldé el a postára.

Csak azt az egy hibát követte el a jogtudornő az egészben, hogy a lakhelyet egyszerűen “Szent-Miklós”-nak írta, annálfogva az a levél legelőször is elment Sziget-Szent-Miklósra, ott nem talált semmiféle Tatrangi Dávidot; onnan elment Rába-Szent-Miklósra, onnan Török-Szent-Miklósra, onnan Hegyköz-Sz.-Miklósra, onnan Oláh-Szent-Miklósra, onnan Rácz-Nagy-Szent-Miklósra, onnan Tisza-Szent-Miklósra, onnan Német-Nagy-Sz.-Miklósra, onnan felkerült Somogy-Szent-Miklósra, megfordult Fehér-Szent-Miklóson, betekintett Fertő-Szent-Miklósra, s csak miután körülutazta Szent-Miklós barátságából egész Magyarországot, akkor jutott valakinek eszébe a postán, hogy hátha Gyergyó-Szent-Miklóssal lehetne szerencsét próbálni? Az volt Tatrangi utolsó postája.

És a hercegnő hasztalan várta, hogy Dávid jönni fog Rozáliért, vagy legalább válaszol valamit. És azalatt a hercegnőt mindenféle peres támadásokkal bosszantották. Utoljára a hercegnő megharagudott; kiadta a kapusnőjének a rendeletet, hogy semmiféle férfival szóba ne álljon többé. Az el is kergette magát Dávidot, ki Rozáli felől nagy későre magától tudakozódott. Dávid elutazott Amerikába, s elvégre a sokat utazott levél visszakerült küldőjéhez tizenhárom postabélyeggel ellátva, s a hátára ráírva, hogy a címzett elutazott Amerikába.

Eszerint Rozálit azon egyszerű módon, hogy vőlegényével összeeskessék, a Sabinától megmenteni nem lehetett.

Egyéb törvényes ellenszerek pedig azon idő alatt már meglehetősen ki voltak merítve.

És a jogtudornő nem tévedésből tette azt az elhibázott címzetet a levélre, hanem szándékos kiszámításból.

Mazrur csak eszköz volt mások kezében, Rozáli nagy baja csak előkapott alkalom. Hatalmasabb ellenségek avatkoztak itt be.

És a cselszövény maga Hermoine Peleia személye ellen volt intézve. S azonkívül egy nagy országos és világraszóló helyzet fordulatának titka rejlett mögötte.

Egy napon azt mondá a hercegnő jogtudornőjének:

– Én ezt a leányt erőhatalommal sem engedem házamból kivitetni. Az én házam kapuja szent. Az én házam zárda.

Erre a jogtudornő azt felelte a hercegnőnek:

– Csak ideiglenes fogadalmi menhely. Hogy zárdának elismertessék, fölszentelt fejedelemnővel kellene bírnia, és törvénycikkelybe iktatva lennie.

Apocatastasia

Most egy időre hagyjuk pihenni az anyagi harcok előkészületeit, s vessünk egy pillantást arra a még nagyobb harcra, mely a jövő századot a lelkiek terén fogja felzavarni.

Amily óriási mértékben nőnek a materializmus vívmányai, a találmányok, a közlekedés, az ismeretterjesztés által, oly arányban támad az ellenhatás a hitéhez ragaszkodó, a rajongásaiban boldog vagy boldogtalan népkedélyben.

A hitkérdés éppen olyan óriássá növekedik, mint a pénzkérdés, mint a hatalomkérdés, s a versenyző oltárlángok éppen olyan tűzzel fenyegetik a civilizált világot, mint a tűzaknák: csakhogy amazok felülről, ezek alulról.

A nagy politikai forradalmak, országalakulások és államforma-változások együtt jártak a pozitív vallásformák idomulásaival. Olaszország megszilárdulásával a nyugati latin egyház főnöksége egyszerű első püspöki ranggá hanyatlott alá, s most már pápaválasztáskor nem lesik a világvárosban a “fumatát”, az Angyalvár bizonyos kéményeiből adott füstjelt, mely a bíbornokok együttlétét hirdeté, vagy a hiányzókat hívta be. Most már elég az egyszerű többség jelenléte. Egyházi fejedelemség nincs többé: Szent Péter fillérei gyéren folynak be. S a “vajpénz”, mely egykor a vajas étel elengedéseért százezreket hozott be, most már csak kegyes alamizsna. Három hajdani király helyén, kiknek egyikét a “legkatolikusabb”, másikát a “leghívebb”, harmadikát a “legkeresztyénebb” királynak hítták, köztársasági elnökök ülnek, akik felekezet nélküliek; s a negyedik, “az apostoli” király versenytárs nélkül kapja évenkint a pápa által megszentelt kalapot s a Laetare-vasárnapon felszentelt aranyrózsát; de annak sem olyan szent a keze az ajándékok elfogadásához, mint őseié, akiknek az a kiváltságuk volt, hogy kezeiknek érintésével golyvásokat gyógyíthattak.

A hármas koronájú tiara, melynek hármas értelme volt: a harcoló, a szenvedő és a diadalmaskodó egyház, csak a középsőt tartá meg melléknevei közül, s másik értelme is a hármas koronának, mely szerint övé az “ég”, a “föld” és a “pokol”, nagyon alászállt, az eget elvették tőle a csillagászok, a földet a diplomaták s a poklot a geologok.

Megmaradt hatalma csupán a hagyományokban és az emberi szívekben.

De ott is nagy a dissolutió.

Az emberi kedély pozitív vallás után vágyik. Az embernek megfogható isten kell, akihez ragaszkodjék. Az ember aztán, ahány, annyiféle; s ebből következve, annyiféle alakot is ad az istennek, akihez ragaszkodni óhajt; vagy akivel ellenségeit ijeszteni akarja.

S most már nincs szent inkvizíció, hogy a carochasüveggel el lehessen nyomni minden újan keletkező schismát. Minden ember csinálhat új vallást, ha nincs egyéb dolga.

Észak-Amerika szabad államai a legnagyobb tökélyre vitték e kérdésben a sokféleséget. De még ezek elől is elragadja a pálmát a XX. századbeli Magyarország.

Először azért, mert már eleitől fogva azon ország volt, amelyben a legtöbbféle vallásfelekezet plántálta be magát; azután meg azért, hogy egész Európa minden keresztyén államában eltörölték már a szerzeteket, s a Sollicitudo omnium ecclesiarum bulla dacára mindenünnen száműzték a jezsuitákat; ez a sok egyházi rend aztán mind Magyarországra menekült, hol a kormányt e tekintetben a quietismus vezette, s ez engedte szabadon, hogy azok itt letelepüljenek, uradalmakat, házakat vásároljanak, iskolákat alapítsanak. Mindezek tetejébe jöttek aztán az ó- és újkornak mindenféle philosophi szektái; szabad kőmívesek, protestáns mukkerek, amerikai shakker-quakkerek, s benntámadott nazárénusok (kiknek nem kell templom, csak biblia); a hajdani szombatosok is fölébredtek, szemközt találkozva az antisabbathiánusokkal, akiknek meg nem kell sem szombat, sem vasárnap; ők minden napot munkanapnak vallanak.

A magasabb körök képviselték az ultramontanismus régióját, azoknak a befolyása alatt alakult az új sanfedisták tábora, de az megint annyifelé oszlott, ahányféle hazai vagy bevándorlott szerzet tagja egyik vagy másik főúri családnál befészkelte magát. Az oratórium-barátok s a Formaria-apácák igen nemes, magasztos célú szerzetek voltak, tagjaik művelt, erényes emberek, kik meg tudták egyeztetni a hazaszeretetet az egyházi szubordinációval. Ezen kategóriába lehetett sorozni a rég időtől megtelepült bencéseket, kegyesrendieket, irgalmasokat, premontreieket, cisztercitákat s az ideiglenes fogadalommal alakuló Parabolana női szerzetet s a Port Royal des Champs apácákat. Hanem ezek mellett aztán itt van a sok Frères ignorants, akik szerint minden világi tudomány az ördög munkája; a Paternianok, kik előtt csak két szentség van: a nőtlenség meg a koldulás; aki nem azt követi, az nem jut mennyországba. Van egy különös szerzet: a Basilianoké, akiket fogadalmuk kötelez a kézi munkára: azok csizmát, kabátot varrnak, asztalosmunkát készítenek; a konventben mindenféle műhely van; pénzt birtokolni az egyeseknek nem szabad, annálfogva nagyon olcsón dolgoznak, annálfogva a közönség nagyon kap rajtuk, annálfogva a konventnek roppant pénz halmozódik a ládájába, s mindezeknél fogva az iparosvilág, a kézművesek minden osztálya dühös ellenük.

A szabadelvűbb magasabb köröket aztán a spiritizmus tanai tartják elfoglalva: ez a gazdag kereskedő – és üzércsaládok vallása. Ők az asztrálszellemek közvetítése által nyerik a túlföldi revelációkat, miket Mózes idejében a villámok és égő csipkebokrok hirdettek. És az ő médiumaik és táncoló asztalaik épp oly “csalhatatlanok”, mint a pápa.

Az okos emberek, a philosophok pedig meghasonlásban vannak afölött, hogy vajon a “praeexistentianismus”, vagy a “creatianismus”, s a “traducianismus” tanai vezetnek-e az üdvösségre? Az elsők szerint minden emberi lélek egyszerre lett megalkotva a teremtés napján, s csak a test születik hozzá később; az utóbbiak szerint egyszerre születik mind a kettő.

A magyar alsópapság között el van terjedve a propaganda egy önálló hungarican egyház megalakítására, mellyel egy szögletből kiinduló divergencia a német katolikusok ligája; egyik sem összezavarandó az ó-katolikus felekezettel, mely elveti a csalhatatlan pápát.

És mindezen tanoknak külön templomaik vannak Magyarország fővárosában, és mindezeknek a hívei már a templomok keresztein hirdetik, hogy ők különböző felfogás szerint magyarázzák az atyák írásait.

A metodisták tornya az Antal-keresztet viseli, mely T alakú.

A német katolikusok tornyán az András-kereszt van, mely X alakban van felállítva.

A patarénusok keresztje a publikus kereszt, mely Y-t képez.

Az ókatolikusok fenntarták a latin keresztet, mely rövidebb ágával áll fölfelé †.

A hungaricánok azonban a Péter-kereszttel tüntetnek, mely a hosszabb ágával mered fel ^

A görögök maradnak a + jegyű kereszt mellett, melynek minden ága egyforma hosszú.

A sanfedisták keresztje hármas, a legrövidebb ággal felül, ‡ különbséget téve a roskolnik kereszt ellenében, melynek rövidebb ága alul van. A jezsuiták nem képeznek külön szektát: azok mindenütt bennvannak.

Ezenkívül van a kálvinista kakas és a török félhold, s a zsidó törvénytábla s az uniált protestánsok csillagos keresztje, mind együtt Budapesten.

Hanem ez hát még csak Budapest.

Azonkívül van minden vidéknek saját hitfelekezete.

Holdmező-Vásárhelynek van saját prófétája; Szegednek, Somogynak nazarénusai; Szerémben elterjedtek a skipetárok, a horvát nép között a baptisták. Ausztria felől beszivárogtak az ázsiai testvérek, akik kabbalistikus csodatételekkel szaporítják hivőik számát; Moldva felől becsempészték magukat a manichaeusok, kik egymást “signaculumaikról” ismerik fel; Csehország felől a tót vidékeken elharapódzott az adamiták tana; sőt a román nép között még a pabulatores szektának is vannak követői, kik csak önkényt termő erdei gyümölccsel és ehető füvekkel élnek; ezért legelészők a nevük; Olaszországtól pedig megkaptuk a barabbistákat, akiknek tana: semmi királyt, semmi világi hatóságot el nem ismerni. Németalföld elküldte a popelinitáit, kiknek nem kell hús; s azoknak a válfajait chazarokat, petrobrusiánokat, kiknek nem kell feleség. Maguk a míveltség zászlóvivői pedig írók, széplelkek, művészek, tanaikban a carpocratianismust hirdetik: az élvet, a gyönyört mint földi célt.

És ezek mind valamennyien egymás között s egyenkint valamennyi ellen szünetlen harcban állanak.

A múlt századok Klinkowströmjei, Savonarolái, Ábrahám a Santa-Clarái végigutazzák az ország nagyvárosait, prédikálva, csodatéve. – Érkezésüket hírlapok, falragaszok hirdetik előre, mint valami nevezetes vendégművészekét, s a templomajtóban nem belépti, de kilépti díjt vesznek.

A csodakutak, mikben szent képek látszanak meg, az égből esett kövek, mikről isteni írás olvasható, mindennapi tüneményekké válnak.

Buchan Erzsi hulláját, ki 1802-ben halt meg, azt jósolva, hogy 150 év múlva fel fog támadni, egész 1952-ig tartogatták a hivők viasz között, s csak akkor engedték eltemetni. S alig múlik el év, hogy valamelyik országában a civilizált világnak megint egy Soutworth Johanna egy új messiás világra hozásával fel ne lármázza a hitközönséget. Majd meg egy thaumaturg, egy csodatevő tesz körutat az országban, aki a Szentföldről hozott vízzel mindenféle betegségeket meggyógyít; majd egy bámulatos nő, aki régi ficamokat, Szent Nikoméd segélyül hívásával helyre rak. Patentírozott mérgezők járnak fényes nappal országszerte, panaceák színébe öltöztetett örökségi poraikat hirdetni in nomine Domini, s nincs többé “Chambre Ardente”, mely elé lehessen őket idézni.

A lazult társadalmi összefüggés, a költészet, a szerelem maga, frivol kötekedéssel vallásos formákba önti bolondságait, a könnyelmű nők házát Madelonettek kolostorává szentelték fel; a magasabb rangú hölgyek, kik szerelmi botlásaikat takargatják, a theaterinnők szent szövetségébe avatják be magukat, mely elég vakmerő a szentlélek áldó befolyását a nőkre általában kiterjeszteni.

A pápai curia ugyan minden lehetőt és lehetetlent megkísért e zűrzavar kiegyenlítésére.

Pozsonyban és Esztergomban folyton tart az örök ima, melyet még VIII. Klemens decretált; egyik diakónus a másikat felváltva, az éjjel és nappal minden órájában hangoztatja a haereticusok elleni imádságot, “Pacem” pénzek osztogattatnak a hivőknek, miket azok olvasóikra felakasszanak, s hasonló célokra a magyar főurak és úrhölgyek megszentelt talizmánokkal, stricheiákkal és teraphimokkal ajándékoztatnak meg, míg in specie katonák és lovagok a magyar György-tallérok viseletével tétetnek golyó- és kardvágásmentesekké, viselik is azokat óraláncaikon. Az incastraturák ereklyéi minden vasárnap felmutattatnak. Az index librorum prohibitorumba folytonosan íratnak be az olvasástól eltiltott könyvek. Minden hamvazószerdán megújíttatik a minden tévelygőket megrettentő comminátió, Septuagesima vasárnapján megkezdetik a violaszín gyász, s végeztével kiosztatik az emlékkenyér. Nevezetes hírlapok segélyeztetnek péterfillérek útján a jobb hitű nép összetartására. Karácsony napján olasz szokás szerint minden háznál bemutattatik a Bambino, a Krisztusbáb. S a pápa minden évben egyszer, húsvét napján megjelenik a budapesti Szent Árpád-templomban személyesen pontifikálni.

De mindez keveset használ már.

Meghiúsult a syncretismus jóakaratú törekvése is, mely a sokfelé ágazó vallási nézeteket egymással összhangzásba hozni megkísérlette.

Hasztalan volt a pápai curia engedékenysége, mely a vitás kérdéséket százszámra adiaphoráknak nyilatkoztatta, olyanoknak, amiket így vagy úgy lehet hinni schismaticus szakadás nélkül.

Közbejött egy nevezetes fölfedezés.

A húsvét maga, amelyen a pápa személyesen pontifikál, a változó ünnepek közé tartozik.

A keresztyén hittudósok a hagyományban örökített holdelsötétülést vették alapul, mely csak holdtöltekor jöhet létre, s így ezt nagypéntekre téve, rendesen a tavaszelői első holdtölte utáni vasárnapot fogadták el húsvét vasárnapjának. Ezzel azt a célt is remélték elérhetni, hogy a keresztyén húsvét a zsidó paskáhval ne essék egy napra. És így az alexandrini időszámítás szerint a húsvét március 21. és april 18-a között váltakozott. Ezt a nicaeai concilium is ekként fogadta el. Dacára ez elővigyázatnak, mégis megtörtént, hogy 1903-ban april 12-én, 1923-ban april 1-én és 1927-ben april 17-én a keresztyén húsvét és a zsidó paskah egy és ugyanazon napra estek. Ez sok bosszúságot okozott.

A legutóbbi évben aztán egy hírhedett orientalista és archaeolog a sztambuli szultáni könyvtárban kutatva, fölfedezte Gamalielnek, Paulus tanítójának iratait, melyben a megváltó contemporaneusa a leghitelesebben megírja Krisztus halálának napját, világosan kitéve, hogy ez a nap VIII. Idibus Martii, tehát március 7. napja volt. Ez nagy zavart idézett elő ismét a hívők világában. Sokan azt állították, hogy március idusa Sosigenes előtt a tél közepére, tehát január 15-ére esett, éppen két hónappal korábban. Mások betű szerinti értelemben fogadták el a hagyományt, ismét mások apokrifnak nyilatkoztatták azt ki, s mármost aztán mind a katolikus, mind a protestáns, mind az egyéb variáns keresztyén hitfelekezetek egyenkint megint háromféle nézetre hasonlottak meg; aszerint, hogy az egyik január 10-én, a másik március 10-én, a harmadik a tavaszi újhold utáni vasárnapon tartá a húsvét napját. És valamennyien külön templomot építettek maguknak.

És a kétségek dolgában a protestánsoknak sem volt kedvezőbb helyzete. Náluk is megvolt a meghasonlás azon kérdés fölött, hogy vajon minden ember a mostani testében támad-e fel ítélet napján, vagy éppen csak a bibliai szent “lus” csont marad meg minden emberből, s ahhoz alkotódik hozzá az újraébredő tulajdonos? A dunántúliak papjai másként magyarázták a komjáthi kánonokat, mint a tiszántúliak; néhol lutheránusok és kálvinisták uniáltak, másutt ugyanazon evangélikus felekezet is kétfelé oszlott, mindnyájának nagy küzdelme volt a saját nazarénusaival, s együtt valamennyinek a szombatosokkal, monophysitákkal.

A zsidók is éppen ily forrongásba kerültek. A Schulchan Aruch híve nem követte az újítókat, s nála a tephillim, az imaszíj még ma is megkülönböztető jel, ő most is 248 szóból álló imádságát mondja fel, s hogy a Thorát ott énekeljék, ahol a hagyomány rendeli, hogy a nők a karzaton üljenek ezentúl is, ne a földszinten, avégett ő is külön templomot épít: ragaszkodik a Talmud szavaihoz; beszéli sok helyütt egymás közt a sajátszerű Ladinó zsargont, s szombatnapon felköti az egyik hívő házától a másikig áthúzott összekötő szabbathzsinórt, a hagyományos Airufot; s a szétszakadást éppoly kevéssé tudta náluk is megorvosolni a Beth din Haggadol, a nagy Sanhedrin, és a Keneseth Hagdoleh, a nagy Sinagoga, valamint a kormány által egybehívott kongresszusok és a bölcs országos törvények, mint ahogy hasztalan igyekezett kibékíteni a katolikusok és protestánsok vallásküzdelmeit minden oecumeni concilium, zsinat és enquête bizottmány.

A beavatkozás csak keserűbbé tette az ellenkezést.

De hát ez még mind igen szép volt: buzgalom és ellenbuzgalom; hit és ellenhit. De egyszer aztán óriásra nőtt a közös ellenség: a nemhit.

Nem schisma ez többé, mely külön hitet szakít; ez az indifferentismus, mely nem hisz; sőt még azt sem tudja, hogy nem hisz.

A Nihil világa ez.

A múlt századokban is létezett a nihilizmus fogalma, csakhogy akkor ez azon tant jelenté, melyben az ember annyira el van merülve az istenség bámulatában, hogy saját énjét “semmi”-nek tekinti. De most megfordították a tant: a modern nihilizmus szerint minden embernek csak saját “énje” az imádat tárgya, minden egyéb: isten, haza, embertárs, család, szerető: – az a semmi.

A XVIII. század végén a frígiai süveg kormánya alatt Franciaország élvezett ilyen állapotot, midőn a népakarat ünnepélyesen letette a trónról magát az Úristent, s helyébe emelé az “Észt”-t, egy szép táncosnő, Aubry kisasszony által személyesítve; hanem a nihilizmus tana nem volt a franciának való, akinek a kedélye dicsvágytól, honimádástól, lovagiasságtól, emberszeretettől van átmelegedve. Átköltözött a nihilizmus oda, ahol legjobb termőföldére talált: Oroszországba. A XIX. század társadalmi és politikai viszonyai, szövetkezve az uralkodók szerencsétlen, egymásnak ellenmondó közjogi kísérleteivel, kitörésre kényszeríték az elterjedt szövetséget. Akkor tűnt ki, hogy a társadalom minden osztálya saturálva volt már azzal. A Nihil győzött.

Itt is egy asszony alakja magasult ki az óriási népmozgalomból, név szerint Alekszandra Petrovna; közönségesen Sasza; ki azzal kezdte meg szerepét, hogy mikor a lázongó nép palotája előtt összegyűlt, s férjével, egy büszke herceggel alkudozni kezdett, ő maga kiáltá le erkélyéről: “le a bojárokkal! à bás les aristocrates!” s saját kezével nyitá fel a kaput a szuverén nép előtt, s mialatt a herceget saját palotája címerére felakasztották, Sasza asszony rövidre vágott hajjal, férfiruhába öltözve, maga fogta kezébe a fáklyát tulajdon palotáját felgyújtva vele. “Le a palotákkal!” És követték azt a többi paloták.

Most ott a Nihil uralkodik. Nem is nevezi magát Oroszországnak többé, hanem “Nihil országának”. Nem hazája többé a pánszlávizmusnak, nem fenyegeti Európát azzal, hogy “kozákká” fogja tenni: csak a “Semmi”-vé akarja tenni. Nem fenyeget hódítással, nemzeti elnyomással, csak mindannak az eltörlésével, ami úr, ami szuverén, ami hit, ami magasság.

S még mielőtt átlépne a határon, már előtte jár az árnyéka.

Nihilnek mindenütt van követője. A Nihil nagy Religio.

Csakhogy nem kell hinni, hogy a Nihilben mármost megvan az egység, az egyformaság. Nem: még a “Semmi” sem tökéletes. Még a Semminek is vannak árnyalatai, még a Semmi vallásában is van schisma.

Az abszurdumok igyekeznek egymást felülmúlni. A képtelenségek szörnyei szaporák.

A Párizsból importált zseniális, rafinált nihilizmusnak az élvezetekkel biztató, a könnyűvérrel mindent tagadó nihilizmusnak már ellentétei is akadtak a saját regiójában: a pozitív nihilizmus szektái.

“Pozitív nihilizmus!” Hisz ez paradoxon! És mégsem az.

Némely szektának még csak a nevét hallják a Kárpátokon innen, s a név jelentéséből találgatják, mi rejlik a kontradeisták, az animalisták tanaiban:

Többeknek a dogmáit már nagyjában ismerik is. A kainisták tana ez: minden, ami rossz, az a jó. A tízparancsolatban minden megfordítva értendő. Az antimoralismus a vezető.

A kathairetesek (skopcsik) tana azzal akarja a világi boldogtalanságnak végét vetni, hogy az emberiség teljes kiirtását indítványozza, s kötelességévé teszi minden férfinak, hogy ezt kezdje el önmagán, folytassa másokon. E rettenetes szekta már a cárok idejében is százezreket számlált, s a szabaddá lett fanatizmus őrjöngő hódításokat tesz e tannal, mely egyszerre embertelen és istentelen!

És a Kárpátokon innen lakó nép látja ezeket a rémeket magára szakadni: látja őket egyre nőni, a láthatárra emelkedni. Fenyegetik hitét és vagyonát; hazáját és mennyországát; családját és férfiúi értékét.

A félelem, a hitbuzgalom, a bizonytalanság érzete ekkor valamennyi felekezetet egyesít egy közös vakhitben.

Ez a chiliasmus…

A kétezredik év betelése közelg; már az utolsó század második fele foly. Az ígért második millennium itt lesz!

Az első millennium várása is felháborította a világot. S most a második jön már. És a világ odajutott, hogy az emberiség tovább fennmaradása iránt el kellett vesztenie a hitét, hacsak az ígért csoda el nem következik.

Ez az apocatastasia.

A chiliasmus: az a hit, hogy a jelen világnak, úgy ahogy áll, el kell pusztulnia, s a Messiás országának kell rá elkövetkeznie, élt már a régi zsidóknál, gyökeret vert a keresztyének között; tudós teológusok egész tudományt csináltak belőle: eschatologia cím alatt, s okadatolva kiszámították annak mikor leendő bekövetkezését. A zsidók a 7000. esztendőt a világ teremtése után, a keresztyének Krisztus urunk születése után a 100., aztán 365., aztán az 500., majd az 1000., később az 1785., s legkésőbb az 1879. évet határozva az apocatastasia napjául, mely az Antikrisztus uralmát megdönti. De hogy ekkor sem jött el, végre mindenki megnyugodott abban, hogy a kétezredik év betelése lesz az a várt korszak, amelyen túl Isten országa leszáll a földre, ez lesz a világújrateremtés szombatja. Még pedig az irvingisták szerint az ő “hét községükben” fog az megkezdődni, a mormonok szerint a Salt Lake partjain, a montanisták szerint Pepuzában, a székely szombatosok szerint a Szent-Anna tava mellett; míg a zsidók és ókatolikusok és a protestánsok közösen megegyeztek abban, hogy az Jeruzsálemben fog legelébb földre szállni, általános boldogsággal; amidőn maga az ördög is meg fog javulni, és lesz belőle confráter; amidőn a föld munka nélkül terem, az ember ingyen lakik jól; mindenki megifjul és megszépül; senki meg nem hal és nem születik többé; és különösen bor lesz elég. – Ez a népszerű felfogás. – A philosophok szellemibb térre vitték át a kérdést; de azok is komolyan beszéltek róla, s a teozófia prófétái teleszórták a világot mindenféle képtelen jóslatokkal.

És ilyen apocatastaticus nyavalyatörés rángatózásai mellett, ennyi szerteszét húzó, s mégis egy őrült közös cél felé rohanó vakhit embercsordája közepett kell a XX. század magyar államférfiainak hideg bölcsességgel és meleg hazaszeretettel tanácskozni afölött, hogyan reformálják tanintézeteiket, hogyan küzdjenek meg a tanügy terén a hagyományos nyomorúságokkal, mely a tanítót ismét a mensa ambulatoria alamizsnafalatjaira szorította, a felekezeti féltékenységgel, a grapsa vaskalapossággal, a diákos pennalismussal, a tudományok szamárhídjaival, hogyan terjesszenek felvilágosodást a nép között, hogy tartsák meg nemzetüket a hazaszeretetben, hogy vezessék az ifjú nemzedéket a magas erények, a tudományos képzettség, a józan szorgalom útján?

De úgy legyen nyugtom a földben “akkor,” mint ahogy hiszem, hogy 1953-ban sem hagytak fel ez “emberi” munkával, mely közel jár az “isteni” teremtés művéhez.

Az Isten megalkotta az embert, de az ember kiművelte az embert!… Egyszer aztán azt mondta valaki, hogy “no ha olyan nagyon várjátok az apocatastasiát, hát jöjjön el az az apocatastasia hamarább, mint vártok reá!”

Az a valaki volt egy országgyűlési képviselő; a neve Bárány Pál.

Ez az “Isten Báránya” beadott a képviselőháznak egy törvényjavaslatot, melyet a kormány bizonyosan nem adott volna be.

Azonban a képviselőknek is van joguk törvényjavaslatokat tenni le a ház asztalára.

Bárány Pál törvényjavaslatának címe ez volt:

“Az egyházi szerzetek eltörléséről Magyarországon”.

Vegyük hozzá, hogy ez időben Európa minden elűzött szerzete, barátja, apácája, jezsuitája ide, a protezsált, az európai garanciáktól védett semleges Magyarországra vonult össze, s akkor el fogjuk hinni, hogy ha e javaslatból törvény lehet, mind a két házban megszavazva, király által szentesítve, akkor bizony itt van a “hétfője” az apocatastasia nagyhetének.

Egy országgyűlés a XX. században

A parlamentarizmus intézménye is megkövetelte a korszerű javítmányokat, mik az országház technikai berendezésénél mindjárt szembetűnnek.

A roppant kiterjedésű országház mind az alsó-, mind a felsőháznak helyet ad; az alsóház gyűlésterme a két alsó, a felsőházé a két felső emeletet foglalja el, a mellékszobák hozzákapcsolásával. A felsőház terme felülről, az üvegtetőn át kapja a világítást, az alatta levő alsóházi terem azután, minthogy a világosság a felsőházon keresztül hozzá nem hathat (honny soit, qui mal y pense), sajátszerű világító készülékkel bír. Ez a Drummond-féle mészfény, mely egy világoskék átlátszó petinet laptól mérsékelve egészen az égbolt kellemes világosságát terjeszti idelenn anélkül, hogy, mint a gázvilágítás, egyúttal a hőséget is szaporítaná a teremben. Télen a teremnek a falait melegítik át, s nyáron mesterséges jégkészítő gépek vannak alkalmazva, mik a hőséget mérséklik; két vegytani készülék pedig folytonosan működik a teremben, mik közül az egyik élenyt termel elő, s azt a teremben szétosztja, a másik pedig a teremben megszaporodott szénenyt szürböli le, s csinál a szónoklatok legéből sodawatert.

Az alsóház terme ekként van berendezve.

Ajtó sehol a termen nincs. Horizontális bejárások nem léteznek. Minden képviselő csupán vertikális úton jut a helyéhez. Egy süllyesztőgép emeli fel, vagy szállítja le őket, egyszer saját tetszésük, másszor az elnök kívánsága szerint. Ez utóbbi eset fordulván elő, a házszabályok értelmében először: ha az elnök az ülést feloszlatja, amidőn egy lábnyomásra egyszerre az egész képviselőtestület alászáll, másodszor: ha az elnök szavazásra bocsátja a kérdést, amidőn is minden villanycsengettyűt mozgásba hozva, a ház büféjében, társalgó- és olvasótermeiben, dolgozószobáiban, fürdőiben és alvótermeiben, koncert-szalonjában és télikertjében, üzletszobájában és dohányzójában mulató, dolgozó, tanuló, étkező és szunnyadozó tisztelt képviselőket figyelmezteti, hogy ki-ki a helyén teremjen, mert szavazás lesz, s akkor két perc múlva az elnöki asztalon levő klaviatúrán a távollevő képviselők billentyűit megnyomva, azoknak a székei vagy megtelve, vagy üresen fölemelkednek. Aki nincs a helyén, az többé nem jut a szavazáshoz. Szavazás után az üres székek ismét visszasüllyesztetnek.

Mivelhogy minden képviselői szék egyúttal időszámláló gép is, azok egy óraművel vannak összekötve, mely legpontosabban kimutatja minden napról, hogy melyik képviselő mennyi időt töltött a helyén; a hónap végén ez óraszámra összeszámíttatik, s a resultans óraszámra az összes képviselőház havi díja felosztatik, a “neglecta pénzek” a szorgalmas jelenlevők örömére fordulnak.

Tudniillik, hogy az ülés permanens. Éjjel-nappal szakadatlan foly. – Tizenkét elnök van. Mindegyik két óra hosszat praesideál. Hat elnök a magyar szónoklatok számára, melyek reggeli 8 órától esti 8-ig tartanak, a másik hat a német, tót, román, orosz, cirill- és latinbetűs délszláv szónokok számára, ez utóbbiak képesített külön gyorsírászati osztályokkal. (Miután sem egy elnöktől, sem egy gyorsírótól nem lehet azt kívánni, hogy az országban egyenjogúsított nyelvek mindegyikét tökéletesen értse.)

A tanácskozás rendje aztán ez:

Félóra van adva minden szónoknak, aki magát szónoklásra följegyeztette. Rendkívüli esetekben joga van a háznak a napot negyedórákra is felosztani. Ezek a félórák ki vannak tűzve, s mind a szónok, mind a hallgatóság pontosan tudhatja, mikor következik melyikre a sor. Félóra alatt sok okos dolgot el lehet mondani. Aki hosszabbra eresztette az expozéját, az végtagjainak kárbamenetelével tér meg; mivelhogy minden szónok a szószékről beszélhet csak, s amint feje felett az óra üt, az utolsó kalapácsütésnél a szószék vele együtt lesüllyed, s odalenn már a másik szónok lép fel rá.

Még azonfelül az az intézmény is behozatott, hogy minden szónok tartozik megfizetni azt a költséget, amibe szónoklatának nyomdai sokszorosítása kerül, először az országgyűlési naplóban, másodszor a hivatalos lapban. Egy oldalnál kevesebb nem számíttatik. Minden közbeszólás egy oldalnak számíttatik. Aki közbeszól, fizet.

Ha pedig a nevezetesebb szónokok, kik a klubok vezérelőadói, pártjuk megbízásából hosszabb beszédet akarnak tartani, aziránt több egyetértő tag csoportosulásával kiegyezhetnek, s ezt az elnöknek bejelenthetik. Az ilyen pártvezérek szónoklatainak nyomdai költségét a megbízó párt fizeti meg. Ha sok tagból áll a párt, egyre kevés jut; hanem ha például csak két tagból áll, akkor bizony egyszer az egyik fizet a másikért, másszor a másik az egyikért. Aki pártmegbízás nélkül beszél, maga fizet.

Tudnivaló pedig, hogy a parlamentáris élet fejlődése nyomán a pártok is nagyon megszaporodnak.

A két fő párt: az akció és tranzakció pártja számos klubokra oszlik fel ismét, s azok először is mint közjogi politikai klubok a könnyebb felismerhetés végett mind számokkal látták el magukat: mely számok egyúttal igen szellemdús symbolisticával magának a pártnak politikai hitvallását foglalják magukban. Kezdjük a szélsőjobbon.

15-ös párt. A Nota Rakocziana esztendejéről nevezve magát. Legcsökönösebb abszolutisták.

96-os párt. Az előjogok és kiváltságok védelmezője mind az osztrákok, mind a demokraták ellen. Dátuma az 1796-i alkotmány.

67-es párt. Az 1867-i alkotmány védői.

1000-es párt. A katolikus konzervatívek, kik az 1000. évben megkoronázott Szent István király alkotmányát vették fel számképpen.

72-es párt. A politikai indifferensek, kik fődolognak tartják az ország anyagi előhaladását, s mellékesnek minden közjogi vitát. Dátumukat az 1872-i iparosszövetség és reformpárt keletkeztéből vették át – ismeretlen körülményű hagyományok nyomán.

63-as párt. Erdélyi szászok és románok, kik ragaszkodnak az 1863-i oktrojált alkotmányhoz: melynek külön Erdély kell Magyarország nélkül;

Ezután a 48-as párt, melynek magyar király kell, osztrák császár nélkül;

továbbá a 22-es párt, datálva az 1222-i aranybullától, melynek olyan király kell, akinek mi parancsolunk;

végre a 49-es párt – ezek republikánusok.

S ezek az aritmetikus titulaturák igen célszerűek.

A reactionarius pártot senki sem nevezheti annak, mert ő azt mondja, hogy ő csak “tizenötös”. Az elszakadni akarót senki sem szidalmazhatja hazaárulónak, mert ő csak “hatvanhármas”, s a republikánust nem vonhatja senki kérdőre felségellenes szándokokért, mert ő csak “49-es”.

Hanem ezek csak politikai pártok. Vannak azután mindenféle klubok a képviselőházban, amik viszont össze-vissza minden pártárnyalatból csoportosulnak; mikor érdekeik kerülnek szőnyegre, akkor a közös ellenség ellen egyszerre összetömörülnek, külön táborokra oszlanak, s barátaik érdekét az ellenpártokban is előmozdítják.

Van iparosszövetség, bankárkonzorcium, földbirtokosok, kereskedők ligája.

Külön csoport a katonai és honvédi képviselőké. Erős falanx a hivatalviselő honatyáké.

Más zugban tanácskoznak a katolikus papi képviselők; másban a tanárok és protestáns lelkészek.

Végül vannak külön vidékeknek is összetartó klubjai, Erdély-, Horvátország a Felvidék, a románság, a Királyföld méltán megkívánják, hogy külön csoportosulást képezhessenek.

S legeslegvégül a társas élet megszokásai szerint külön tartanak össze a képviselőház sportsmanei, táblabírái, filiszterei és tudósai.

Még ez sem elég.

Amint az országgyűlés a múlt század végén kimondta a nők egyenjogúsítását, azóta a pesti női klubok, in recognitionem juris dominalis, minden országgyűlésre megválasztatnak valahol egy nőt képviselőnek, s az ott ül a jobb centrum első padjában. Legszorgalmasabban jelenlevő, legtöbbször felszólaló, legtöbbet jegyző tagja az országgyűlésnek. Ez védi a női jogokat. Egynél többet azért nem választatnak meg, nehogy ellentmondjanak egymásnak. Így legalább a női részen el van kerülve az átkos pártszakadás.

Természetesen női gyorsírók és női reporterek is vannak már az országgyűlésen; de még mindig csak kivételképpen, valamint női doktorok, medicinae et juris, sőt női tanárok és első folyamodású bírák is. Ez mind nem eléggé megtisztult fogalom még. Kell rá az utolsó ötven év a régi rossz világból, hogy egészen megülepedjék. A nőegyenjogúsítás még csak must; édes, de nem isszuk, míg kétszer le nem lesz fejtve.

Az ekképp alakított képviselőháznak természetesen a tanácskozmánya is egészen más képet mutat, mint az eddig megszokottak.

Nincs többé gyűlés megkezdése és feloszlatása, kivéve a zajos jeleneteknél, midőn az elnök felfüggeszti az ülést. A napirend hetenkint egyszer állapíttatik meg egész hétre. Ez a vasárnapi ülés feladata.

A jövő-menő képviselők a szónokot nem háborgathatják, mert helyéről csak lefelé mehet el minden ember, s nem kószálhat a padok között. Ki a másiknak izenni akar, ott az íróeszköz az asztalán, levele kézről kézre adatik. Ezáltal sok időfogyasztó zaj mellőzve van.

Ha a gyűlés tűzbe jön, egyetlen jeladás az elnök inclangoriuma által elég a lármát elnémítani; mert ha nem elég, akkor a másik percben már az elnök a padozat alá ereszti le a lármázókat. Inkább megfogadják a figyelmeztetést.

Minden képviselő feje fölött van egy csengettyű, Réaumur-porcelánból, mely villanyösszeköttetésben áll az elnöki székkel: felhívások, megintések e csengettyű által közöltetnek. S hogy a pártárnyalatok figyelembe vétessenek, a csengettyűk hangjai egy egész octava hanglépcsőjén mennek végig. A magas “C” a szélsőbal, a mély “C” a szélsőjobb. Ha muzsikális az elnök, egy szerény népdalt el is játszhat a carillonon.

Viszont minden képviselő asztalától az elnöki emelvényig egy másik villanyközlekedés áll fenn; mely által a magát szólásra feljegyeztetni kívánó a jegyzőket figyelmezteti. Egy gomb megnyomására a jegyzői székek feletti fekete táblán az illető képviselő neve jelenik meg transparent betűkben, s egy tamtamütés ad jelt.

Ugyanezen készülék szolgál a szavazásoknál. Minden kérdés név szerinti szavazással döntetik el, s a hajdan annyi időt pusztító szavazás most öt perc alatt megy végbe. Első perc: elnök fölteszi a kérdést, akik elfogadják a javaslatot, szavazzanak igennel. Ekkor az elfogadók megnyomják villanygépeik gombjait, s neveik előállnak a ház falán magasra emelt táblán. Második perc: a gyorsírók leírják a neveket. Harmadik perc: a leírt nevek eltűnnek, szavaznak a megtagadók. A nemre szavazók nevei tűnnek egyszerre elő. Negyedik perc a gyorsíróké. Ötödik perc: jegyzők felolvassák a számokat, elnök kimondja a többséget. Tévedés, rosszul hallott szavazat, kimaradt név nem fordulhat elő.

Ezen rendezés mellett az országgyűlés, dacára a megszaporodott teendőknek, nem tart tovább a négy téli hónapnál. A legkeményebb büdzsévita véget ér három nap alatt. Az országgyűlés egyedül törvényhozási célokra van berendezve, s minden hajdani regényes színezetétől megfosztva.

S még két tényező járul hozzá, hogy minden poézist letörüljön a képviselőház üléseiről. Egyik az optika, másik az akusztika.

A felülről világító Drummond-fény úgy van alkalmazva, hogy az a képviselőket teljes világításba helyezi, ellenben a karzatokat mély homályban hagyja, úgyhogy a képviselő sohasem tudja, hogy ki hallgatja őt a karzaton. De hiába is hallgatja akárki, mert nem hallhat a beszédéből semmit; a terem akusztikai berendezése szerint a szónokot csak lenn hallják meg, fenn a karzaton csak azt látják, hogy a szája tátog, a keze billeg, s a szemöldöke rángatózik.

Ezért azután nincsenek is többé azok a ragyogó szónoklatok, mint hajdan. A vitatkozást elébb a klubokban végzik el, s a teremben már csak a klubok határozatainak védelmére kiküldött szónokok beszélnek. Kérvényeknek csak a címei, interpellációknak csak a kérdő pontjai olvastatnak fel.

A képviselőházban a saját székében minden képviselő folytathatja a hivatásával együtt járó polgári munkáját. A kereskedő készítheti számláit, a festő rajzolhat, az író szaporíthatja a betűket, csak olyan foglalkozást nem szabad űzni, mely a szomszédokat zavarná, és aludni sem szabad.

Ellenben tetszés szerint mulathat mindenki a termen kívül a mulatságra és társalgásra szánt helyiségekben, s nemegyszer megesik, hogy a fontos kérdések fölötti szavazások alkalmával egynémely cselszövő az országház melléktermeiben érdekes hang- és énekversenyeket rendez, s ezekkel az ellenpárt szavazóit ravaszul visszatartóztatja. Ez meg van engedve.

A büfében minden párt találkozik. A Hébék szépek és fiatalok. Feleséges képviselők a legszorgalmasabb országház-látogatók. Minden adag sonka és pogácsa mellé egy górcső is adatik, melyen át a képviselő megvizsgálhatja, hogy nincs-e a sonkában trichin vagy a pogácsában zeidium. (Enélkül egyik párt könnyen megmérgezhetné a másikat.) Ugyanazon górcső alatt mindenki megvizsgálhatja a bankjegyet, melyet kapott vagy visszakapott, ha nem hamis-e. Miután, hogy ez időben az államjegyeket kukoricapapirosra nyomtatják, melyet az államgyáron kívül másnak nem szabad gyártani; ez azonban nagyon hasonlít a bambuszpapiroshoz, s azon tömérdek hamisítvány forog közkézen, a górcső pedig elevenen kitünteti a különbséget a kukorica és a bambusz sejtjei között.

Mindezekből megtanultuk azt, hogy a XX. században képviselőnek lenni nagyon mulatságos dolog – a termen kívül, nagyon egyhangú és prózai azonban a termen belül.

A felsőháznál azonban ez mind másképpen van.

Azt még mindig a régi nap világítja; annak a tagjai még mindig kardosan és díszruhásan jelennek meg; ott még fényes szónoklatokat tartanak műnyelven, klasszikus kidolgozásban; ott még édes pillantásokat váltanak a karzati szépségekkel; ott még rangfokozat szerint ülnek osztályozott karszékekben; az elnök megnyitja és bezárja az ülést, s a szavazásnál mindenki fejenként felhívatva, mondja ki helyéről fölállván, az igent vagy nemet.

Az eddig elmondottak összevetéséből meg lehet ítélni, minő óriási parlamenti harc lehetett az, mely a Bárány által benyújtott törvényjavaslat fölött egész hónapot igénybe vett már.

Ez a Bárány egy huszonnyolc éves ifjú volt; ki legifjabb korában a földet körülhajókázta, még pedig az Északi-tengernél elkezdve a Franklin-öböltől, a Bering-szorosán át, le a Magellán átjárójáig a déli poláris tengeren keresztül; tapasztalatban és tudásban gazdag, vagyonos és vállalkozó, szerencsés és deli.

Őt tartják a szabadelvű cselekvő párt vezérének.

Az általa benyújtott törvényjavaslat a szerzetek eltörléséről ezen egész hónap alatt számos peripetiákon ment keresztül.

Nagy mesterség volt a pártokat úgy csoportosítani, hogy ez elfogadtassék. Mivelhogy minden pártban voltak, akik azt ellenezték, akik féltek tőle, s nem akartak felelősök lenni a következményeiért, s az ellenfél is minden furfangját elővette, hogy a törvényjavaslat megbuktatására hatalmas ellenkoalíciót hozzon létre.

Egyszer az ó-konzervatívek egyesültek közjogi ellenségeikkel, a délszlávokkal, a szerzetek védelmére. Alig sikerült azt a ligát szétrobbantani, már meg a bankárkonzorcium lett megnyerve az ultramontanoknak, kiket a katonai párt is követett.

A vita folyama alatt az indítványozó párt szónokaihoz egyre-másra jöttek a küldöttségek választókerületeikből, nagy fenyegetőzésekkel, hogy sohasem fogják őket megválasztani többé, ha a javaslat mellett szavaznak. S záporként omlott a kérvény a képviselőház asztalára, ezernyi aláírásokkal, a zárdák eltörlése ellen.

Egyes képviselők minden úton-módon körülhálóztattak: egyik szerelmes volt egy leányba, annak az apja kikötötte, hogy leendő veje a törvényjavaslat ellen szavazzon; másiknak adósságai voltak, annak a váltóit összevásárolták, s fenyegetőztek, hogy csőd alá helyezik, ha a szerzetek ellen szavaz; harmadiknak a feleségét bolygatták fel, hogy a férjét sírja agyon. Negyediket párbajra hívták, belekötelőzködve. Ötödiket az orvosával vétették rá, hogy egészsége helyreállítása végett utazzék el Egyiptomba. Hatodiknak jó bérletet ígértek, ha mandátumáról lemond. Hetediknek sajtópert akasztottak a nyakába, s becsukatták. A fiatalját meghívták az előkelő grófi házakhoz estélyekre, s adtak nekik alkalmat a bálkirálynékba beleszeretni. Mind valamennyit gyanúsították kommunisztikus, saint-simonisticus törekvésekkel; elhíresztelték róluk, hogy rablás, szentségtörés, istentelenség, amire törekszenek, s fenyegették őket a király, a dinasztia, az Isten és a nép haragjával. Beverették az ablakaikat, felmondatták a kölcsöneiket, kizárták őket a társaságból.

Mindez nem ártott meg nekik. Többségük volt az alsóházban.

Ekkor más furfanghoz nyúltak. Feluszítók a szélső túlzó elemeket, hogy azok hajtsák túl az indítványt, olyan térre hajszolva azt, ahol aztán meg kell buknia.

Ez sem sikerült.

Bárány pártja oly ügyesen formulázta, s oly gyakorlati térre állította indítványát, hogy amíg az egyfelől a hierarchiára mért egy nagy csapást, másfelől a kivívandó sikert egészen az autonóm egyház részére biztosítá. Egyszerre támadó és védő volt a helyzete. Támadott a jezsuitizmus ellen, s védett a nihilizmus ellen. (Mi különbség a kettő között? Az, hogy a jezsuita az álcázott nihilista, s a nihilista az álcátlan jezsuita.)

Tíz módosítvány tartóztatta fel egymás után a törvényjavaslatot.

A tizedik kísérlet után győzött Bárány indítványa a ház kétharmadrésznyi többségével! – De hátra még a felsőház!!

Érdekes ülések most már csak a felsőházban vannak.

A képviselők még a klubokban elvégzik a véleménycserét, s a kültermekben a pártcselszövényeket, alkudozást; benn a teremben már csak az ott künn megállapított vélemények adatnak elő, lehető szárazan. Tele ház előtt ritkán beszél már valaki, s a jelenlevők is, kik helyeiken ülnek, valami mással foglalkoznak, írnak vagy olvasnak, míg a szónok beszél. Csak az eredmény a főkérdés: Kié a többség? Azt is egy nappal előbb tudja már minden ember; mert a klubok próbaszavazást tartottak.

Hanem a felsőház! Ah, az most a szónokok Wartburgja! Itt élvezhetők még a hajdankor szellemi tornái, ragyogó szónoklatok, patetikus filippikák, homileticai, oratoriai és declamatoriai remekművek: itt történik még meg, hogy egy lángoló szónoklat magával ragadja a gyúlékony keblűeket; itt maradt még meg a hajdankori országgyűlések romantikája.

Maga a külső alakja is megfelel az ünnepélyes színezetnek.

A főpapi öltönyök: a bíbor mozzeta, az aranyos virágos szövetű paramentek, a selyem casulák, vegyülve a tábornokok fényes egyenruháival; a megyék küldötteinek s a születési arisztokrácia tagjainak díszköntöseivel, megható ellentétet képeznek a tudóstársaságok, főiskolák, egyetemek, bevett vallású egyházkerületek egyszerű fekete díszruhás képviselőivel.

S ahol ennyi egyházi szónok, tanár, megyei celebritás van egy csoportban, kiknek mind hivatása, művészete, szenvedélye a szónoklat, hogy maradna ott el a ragyogó retorikai harc, melyet azonfölül nem is korlátoznak a plebejusok számára feltalált s mechanice végrehajtható házszabályok, sem más oly törvények, miknek a fakó halandók alá vannak vetve. A “felkent” szónok, fején a szent chrysmával szabadon megbírálhat, lemennydöröghet, elítélhet, exkommunikálhat mindenkit, a fölséges koronás királytól elkezdve a fölséges mezítlábos népig, és ezért őt még csak rendreutasítani sem szabad. Hol pap, katona, főnemes és tudós vitatkoznak együtt, ott még csak személyes elégtételvevésről sem lehet szó. Tehát itt korlátlan szólásszabadság uralkodik, a szabadon eresztett szenvedély egész teljes fegyverzetében.

Az volt a “nagy hét!” Mikor az alsóház által elfogadott törvényjavaslatot a felsőház előtt megvitatták.

A törvényjavaslat készítőjének nagy gondja volt rá, hogy az ne álljon egynél több paragrafusból, mely így szól:

“Magyarországon minden egyházi rendek, szerzetek, kolostorok eltöröltetnek, vagyonaik az illető hitfelekezetek autonóm képviseletének egyházi és nevelési célokra átadatnak; az eltörölt szerzetek tagjai holtig elláttatnak, s tehetségeikhez képest alkalmazást nyernek. Jelen törvény végrehajtásával a belügyminiszter bízatik meg.”

Az egyetlenegy §-ból álló törvényt nem lehetett agyonszónokolni: kihúzva az időt a tárgyalással.

De hét napon keresztül tartott a fényes szellemi harc a felsőházban, melynek karzatai e napokon folyvást tömve voltak az előkelő világ celebritásaival. Messze országokból: Francia-, Olasz-, Angolországból, Némethonból és spanyol földről érkeztek a pro et contra védelmezői, kiknek jelenléte a karzatokon, kölcsönzött eszméi, tanácsadásai, sőt még anyagi subsidiumai is a harcot nagy mérvűvé tenni segítettek.

Nem lehet feladatom e szónoklati tűzjátékot leírni. Ahhoz annyiféle talentumot kellene egyesíteni magamban, ahányfélét az abban részt vett nyolcvanhat szónok egyenkint közbámulatra bocsátott; elég legyen, mint historicumot feljegyeznem, hogy ahhoz hasonló parlamenti versenyt még Magyarországon sem láttak soha. Mind a két párt tűzbe vitte leghatalmasabb ütegeit, s mindkét tábor, ember ember ellen harcolt halálmegvetéssel, hét napon és hét éjszakán keresztül.

Ekkor ki volt merítve a tárgy, az egész szónoklati arzenál az utolsó töltényig kilőve; hátra volt csak a nagy szavazás. Közbe jött egy kettős ünnep: egy vasárnap meg egy változó ünnep. S ünnepnapon a főrendek nem üléseznek.

Ez a két nap volt aztán a krízis két nehéz napja.

Hja! Ha ez a törvényjavaslat a múlt században kerül napirendre, akkor igen könnyű halála lesz vala. A felsőház négyszáz született és kinevezett tagja közül megjelent az ülésben negyven, azok közül húsz főpap, tíz ultramontán főúr, nyolc főispán, és azok azt a két reformer fiatal grófot, akik szót mernek emelni az összes ellen, agyonszavazzák, azzal a törvényjavaslat visszaküldetik az alsóháznak, s azzal el van temetve szépen.

Ámde most már az arányok nagyon meg vannak változtatva. A felsőház hajdani törzse, a született főnemesség maga két táborra oszlott, s a szabadkőművesek és protestánsok száma egyensúlyozza az ultramontánokét. A másik nagy jutalék, a főpapi ülnökök falanxa megfelelő figyelő hadtestet kapott a bevett vallások főfelügyelőiben, a tanodák küldötteiben, akik a dolog természeténél fogva a nevelésügy függetlenítését az egyháztól óhajtják. Ezeknek egymást kapacitálni akarni bohóság, megijeszteni vakmerőség, megvásárolni lehetetlenség volna. Maradnak a vegyes elementumok: a király által pairtoloncozás útján a felsőházba küldött főkatonatisztek, tudósok, azután a megyék főispánjai és a megyéknek egy-egy választott követe. – Ezek között lehet a két ellentábornak híveket toborzani.

S a toborzás nagy mérveket öltött.

Legelőször is magában a minisztériumban megvolt a nagy elvi ellentét. A kultuszminiszter tüzes ellenfele volt a törvényjavaslatnak, s vele tartott az igazságügyminiszter, ki a jogi elméletek szempontjából fogta fel a kérdést, és a király melletti miniszter, ki főfő ultramontán vezér volt, azután a hadügyminiszter, kit a felesége dirigált, s ki nem félt semmitől, de az ördögtől nagyon; aztán meg a külügyminiszter, akinek fázott a háta attól a gondolattól, hogy ha Magyarországról kiűzetnek a mindenféle szent titulusok alatt idetelepült jezsuiták, akkor egyszerre vége van a protectionált állami létnek, ami olyan kényelmes dolog egy külügyminiszterre nézve, s kezdődik a saját lábon állás; ahova ember kell a gátra! – Ellenben pártolója volt a szerzetek eltörlésének legelőször is a pénzügyminiszter, aki a büdzsét öt-hat millióval látta ez által megkönnyebbülni, azután a belügyminiszter, kinek hatalma öregbedett és két keze felszabadult ezáltal; továbbá a honvédelmi miniszter, aki különben is mennykő gyerek volt, s a hadügyminiszterrel szeretett ellenvéleményen lenni. A közlekedési miniszter, mint illik, semleges maradt, s a kereskedelmi miniszter, mint illik, csak szűr alatt dolgozott.

A pénzügyminiszter tehát elővette a megyei követeket, megijesztgette őket, hogy ha a törvényjavaslat ellen szavaznak, ő a jövő évi büdzsében a megyei költségvetést kegyetlenül megnyirbálja, s a redukciót a megyei felsőházi követek általányának megszüntetésével fogja megkezdeni. Ez sokakat megszeppentett.

A belügyminiszter viszont a főispánokra riasztott rá, hogy aki most a törvényjavaslat mellett nem szavaz, annak nyolc hónapon át nem lesz szabad a megyéjét elhagyni.

A nagy pénzintézetek igazgatói (szintén pairek) eleve figyelmeztetve lőnek, hogy a pénzügyminisztérium óhajtja e törvény keresztülvitelét és erős bosszúálló lesz azokon, akik ellene szavaznak.

De másrészről az ellentábor sokkal nagyobb pénzerővel rendelkezett, mint maga a pénzügyminszter. Kezében volt a “cassa nemonis”, a jezsuiták mesés pénztára, a refugiék kincshalmaza, s a leggazdagabb császári hercegek magányvagyona. Ez a finance-világ magaslatait is megreszketteté.

Maga az ítélő arkangyal is azt mérte most a serpenyőben, hogy “hausse”-e vagy “baisse”.

A hadügyminiszter ráparancsolt a főtiszti pairekre, hogy “nem”-re szavazzanak, s aki nem akar szót fogadni, azt elküldé egy hétre az ezredéhez; míg viszont a honvédelmi miniszter valamennyi liberális mágnásifjúnak, ki mint tiszt szolgált a honvédségnél, szabadságot adott erre az időre, hogy hazajöhessen a szavazásra; ellenkezőleg az olyan mágnás ifjakat, kik az ultrámontánokkal tartottak, elküldte hadgyakorlatra. Azokat azután a rokonaik kényszeríték, hogy mondjanak le tiszti rangjaikról inkább, s így maradjanak itthon.

És a szavazattal bíró királyi család hercegei maguk is felében igennel, felében nemmel készültek szavazni.

A két ünnepnapon tehát tetőpontra hágott az izgalom.

Mind a két párt lótott, futott, toborzani, összeszedni az erőket; távol falvakból szekereztettek fel egy-egy rég elfeledt szegény grófot, bárót, a kinek joga volt szavazni, de pénze nem volt feljönni, felkeresték a fővárosi lebujokat, hogy onnan is kikaparjanak egy-egy elrongyolt hidalgót, kit már rég nem akar senki meglátni, azt a szavazás napjára kimosdatták; kiújruházták, kijózanították, s gondos őrizet alatt tartották.

És így a második ünnep estéjén, mikor összeállították a pártok a statisztikájukat, úgy mutatkozott, hogy a 456 tagból álló felsőháznak, ha minden tagja szavazni fog, akkor az ultramontánok hét, azaz hét szavazattal maradnak többségben.

Aggodalomgerjesztő hetes szám!

A hét magyar vezérnek, a hét égi planétának, a hét görög bölcsnek; de egyúttal a hét főbűnnek s a “hét bolond szűzeknek” is a száma.

Milyen nehéz ez ominózus számban megbízni!

Meg is kísértett az ultramontán párt az utolsó estén még egy hatalmas fordulatot, mely győzelmét fényessé tegye. A király melletti miniszter egy lajstromot nyújtott be őfelségének, mely huszonöt olyan nevet tartalmazott, amik igen jó hangzásúak in partibus valdefidelium, hogy azokat őfelsége paire-toloncozás útján sorozza a felsőház tagjai közé. Így azok még másnap szavazhattak volna. Azonban őfelsége igen bölcsen azt válaszoló a miniszterének, hogy a paire-toloncozás által a király közvetlenül részt venne a törvényhozás első tényezőjének működésében, s ez nem volna tőle sem igazságos, sem logikus cselekedet, miután neki, mint a törvényhozás másik tényezőjének, úgyis hatalmában áll a törvényt szentesíteni, vagy vétójával záppá tenni.

A nagy nap előestéjén a szokottnál is nagyobb izgalom volt a jockey club termeiben, mely az ultramontán főurak gyűldéje volt, ellentétben a nemzeti kaszinóval, hol a liberális főurak encannaillirozzák magukat a lateinerekkel. Szó sem volt whisztről vagy l’hombre-ről; minden asztalnál a nagy előkészületekről tanakodtak.

Ez izgalom közepett lepte meg a klubot a késő este érkező Zurdoki Leó gróf azzal a végzetes rémhírrel, hogy nagybátyja Zurdoki Ambrus gróf haldoklik.

Zurdoki Ambrus gróf egy negyedrész milliót jövedelmező senioratus hitbizományos birtokosa volt, s halála után a senioratus mindjárt Leó grófra volt szállandó; mely körülménynek méltánylása után mindenki teljes elismeréssel adózhat Leó gróf színészi talentumának, midőn őt elsápadt arccal, könnyező szemekkel, fájdalomtól elcsukló hanggal látja és hallja a szörnyű hír közzétételekor. “Nagybátyám a halál révén! Talán reggelt sem ér!”

E rémhír egyszerre elzsibbaszta mindenkit. Zurdoki Ambrus gróf volt a vezére, a feje az ultramontán pártnak: egy ember, ki erős hitből, meggyőződésből szól és tesz. Hitbuzgósága mellett, mely őt a liberálisok félelmes kalapácsává tette, egy tiszta lelkű hazafi, ki áldozatkészségével minden közügyben elöl ragyog. Vallási ügyekben fanatikus, de állami ügyekben magas látkörű szellem; ész, tudomány, jó szív és nemesen felhasznált gazdagság egyesülve nála; tisztelet tárgya az ellenfél előtt is. És ez most haldoklik!

Öreg volt már és beteges. A hétnapos vitát ő is végigülte a házban; annak minden szenvedélyes fázisait átélvezve és szenvedve. Ez nagyon megviselé az idegeket. Végül egy indulatteljes filippikát tartott a liberálisok ellen, melyet kétszer félbe kellett szakítania, s melynek végeztével úgy vitték őt karon emelve ki a házból. Otthon bekövetkezett, amitől tisztelői rettegtek: a visszatérő haemoptoë.

Ez nagy csapás! – mondá mindenki. Ha a holnapi ülésben ő nem lehetne ott, megszokott helyén, prófétai lelkes tekintével hívei táborát lelkesíteni!

A klub tagjai ezer kérdéssel ostromolták a hírt hozó Leó grófot.

“Minő a diagnózis?” – “Haemoptoë van-e jelen, vagy pneumorrhagia, vagy csak tracheorrhagia?” – “Mit mondanak az orvosok?” – “Ejh, mit tudnak az itteni orvosok? Táviratozni kell Bécsbe rögtön! A király főorvosát kell hívatni.” – “Az nem tud semmit, hisz a király sohasem beteg.” – “Nem kell semmi orvos; soror Antoinettet kell hívatni az Ursula-testvérektől, az csodákat tud tenni ily betegeknél.” – “Nekem van egy biztos szerem, mely nálam mindig használ: a digitális mellszörp!” – “Az enyim jobb; a ferrum sesquichloratum.” – “Legjobb az anakahuit!”

“Az a főkérdés – szólt végre egy kiváló hang, egy kiváló termetű főúr ajkáról –, hogy vajon aneurisma-felpattanásból ered-e a baj, mert attól függ, hogy a gróf megjelenhet-e a holnapi szavazáson az Országházban vagy sem. Ez a fődolog!”

Rögtön következett egy folytatólagos indítvány: futtatni kell a főpréposthoz, a főalmosenierhez, táviratozni kell a prímásnak; harangoztassanak be rögtön, nyittassák meg a templomokat, imádkozzanak a hívek azért, hogy Zurdoki Ambrus gróf meg ne haljon, ott lehessen a holnapi ülésben.

(“Hohó! Még visszaimádkozzák!” – monda magában Leó gróf, alapos megszeppenéssel.)

– Uraim! Arról tegyünk le – szólt aztán kegyeletteljes hangon –, hogy szegény jó bátyámat holnap a gyűlésbe felvihessük; mert azt mi, a családtagok, kiknek az ő élete oly becses, semmi esetre meg nem fogjuk engedni. Ez az ő halála volna.

Bámulattal fogadta mindenki e nyilatkozatot. Ez nagyon nemes gondolkodásmód Leó gróftól.

– Inkább tanakodjunk azon, uraim, hogy az ekként elveszítendő szavazatot fényes tromffal üssük helyre. Bátyám hiányzani fog; mert én nem engedem, hogy biztos halálba menjen; de szavamat adom, hogy még ez éjjel keresek magamnak egy szavazót az ellenpártból, akit összevagdalok.

Ez a szó lelkesített.

– És én megveszek egyet! – kiáltá egy másik úr.

– Én pedig becsukatok egyet! – szólt egy harmadik gentleman.

S ha meggondoljuk, hogy Leó gróf kiszolgált dzsidás tiszt, bajvívó; a második úr gazdag bankár, ki sok nemes ifjú úr gyöngéit ismeri; a harmadik úr pedig a főváros főkapitánya: éppen nem fogunk rajta csodálkozni, ha éjfél után két órakor azzal a hírrel halljuk visszatérni a klubba mind a három urat, hogy amit ígért azt be is váltotta. Leó gróf csakugyan kapott valamelyik vendéglőben egy fiatal mágnás honvédtisztet, akibe belekössön, azzal rögtön lámpafénynél meg is verekedett, azt úgy megvagdalta, hogy holnap nem mehet a gyűlésbe. A bankár kapacitált egy másik urat negyvenezer forint értékű váltóinak visszaadásával; a főkapitány pedig razziát intézett a főváros valamennyi tiltott játékbarlangjai ellen, az azokban résztvevőket mind összefogatta. Nagy csoda lett volna, ha legalább egy felsőházi szavazót is oda ne markolt volna közéjük, behunyt szemmel. Markolt biz az többet is, de azok véletlenül jobboldali szavazatok voltak; azokat rögtön szabadon bocsáttatá: az egyetlen baloldalira majd csak holnap délelőtt kerül a sor – tárgyhalmaz miatt.

Tehát hármat egyért.

Ámde az az egy sem fog elmaradni!

Zurdoki Ambrus gróf valóban halála küszöbén áll már; minden mozdulat, minden erős szó, sőt minden indulat sietteti halálát. De ő azért nem engedi magát visszatartóztatni.

Beszélni nem tud már, csak egy irónnal kezében jegyzi fel parancsait egy pergamenlapra, s azzal tudatja környezetével akaratát.

– El fogok menni a gyűlésbe… Ha meghalok ott, jó helyt halok meg… Nyolc ősöm vérzett el a csatatéren – és is a csatatéren vérezzem el…

Reggel hét órakor a nagyprépost ellátta őt a halotti szentségekkel, ráadva az utolsó kenetet; s a szent sakramentummal testén, öltözteté fel magát az ősfogalmak nemes harcosa, s egy tiltó kézmozdulattal elhallgattatva minden ellenmondást, hordszékébe helyezteté magát; úgy szállították fel az Országházba, úgy vitték fel a gyűlésterembe, odaültetve őt szokott helyére; egy élő szobrot, egy halottat, kinek csak nagy szemei és nagy szíve élnek még, s csak egy utolsó szava van még; csak annyi életereje, hogy e szót kimondja: “nem!”

E haldokló hős kísérteties alakja, midőn megjelent ott a gyűlésteremben, mély borzadállyal telt csendet idézett elő a mozgalmas tömegben. Az ellenfél is megdöbbenve gondolt arra, hogy annak mégis mély gyökeret vert hitnek kell lenni, melyet még a haldokló utolsó lélegzetvételével is eljő megvédeni.

S a főúr nem engedett magához orvost közel se menni ezen a helyen: még gyógyszere is érintetlen állt előtte. Bizonyos az, hogy amidőn oly erős lélek oly erősen akar valamit, ez erős akarat elől még a halál is meghátrál, s addig nem meri rátenni csontkezét, míg dolgát be nem végezte.

S most még egy balvégzet jött közbe. A felsőháznál is az volt a szabály (a rangfokozatok fölötti versenygés elkerülése végett), hogy a szavazókat betűrendben szólították fel. Az elnök húzta ki a kezdő név betűjét, s az éppen az alfabet első betűje volt. E szerint Zurdoki Ambrus grófnak az egész szavazási izgalmat végig kellett szenvednie, mert az ő neve volt az utolsó előtti, utána már csak öccse, Leó gróf következett.

Azonban az országgyűlési ünnepélyes pillanatok éppen csak pillanatok.

A fájdalomtelt csendet, melyet e bibliai komolyságú alak megjelenése okozott (Éli, ki karszékében várja a harc kimenetelét!), nagyhamar megzavarta Leó gróf belépte az ülésterembe, ki míg az ajtótól a helyéig furakodott, minden útbaeső párthívétől behajtá a csodálkozás és elismerés adóját: szíves kézszorítások és meleg gratulációk alakjában. Hőstette köztudomású volt már. Egy ellenszavazatot összeaprított. Sámson győzedelme a filiszteusokon nem volt ennél nevezetesebb skandalum.

Mire a helyéhez ért Leó gróf, annyira elragadta a közvélemény becézése, hogy a mai ülés leghírhedettebb alakjának tartá magát, s csaknem megfeledkezék arról a másik nevezetes emberről, ki az előtte való sorban ül, magas támlányú karszékében hátrahajtott fejjel – várva, hogy melyik szólítja elébb nevéről: az elnök-e vagy a halál, s csak az egyiknek mondhatja azt, hogy “nem!”

Leó gróf bizony elébb széttekintett a hölgykarzaton színházi látcsövével, s több ismerős mosolygó arcnak üdvözlését viszonzá: csak azután jutott eszébe, hogy felemelkedjék, s az előtte levő karszék támlányán átkémleljen; amidőn meglátva nagybátyja tört alakját, ég felé forgatott szemekkel fejezé ki fájdalmas bámulatát e jellemnagyság fölött.

Hanem azután megint csak leült a helyére, s eszmetársulatnál fogva ismét csak visszatért a hölgykarzat kémszemléjéhez. Az eszmék ugyanis így társultak: Ambrus gróf ezt a mai izgalmat túl nem éli; a senoratus még ma Leó grófra megy át. Eddig vagyona nem volt sok, adóssága elég. A karzaton az a szép német hercegnő, akinek a nyakáról dió nagyságú fekete gagátgyöngyökből fűzött olvasó csügg alá, hasonló anyagú kereszttel, eddigelé nagyon hidegen fogadta Leó gróf udvarlásait. Mától fogva melegebben fog érezni iránta. Íme máris mosolyog hódító arca.

Minden hölgy mosolyog már Leó grófra. A tegnapi hőstett s a ma várandó nagy örökség. Ez egészen elkábítja a derék lovagot.

Öt perc múlva az alfabeti kezdőjegy kimondása után megkezdődik a szavazás. Maga az elnök hívja fel egyenkint név szerint a felsőházi tagokat, s azok szavaznak ünnepélyesen, helyeikről felállva.

Az ultramontán párt győzelem biztos reményével indul az ütközetbe. Tegnap óta tíz szavazatnyi többsége bizonyos. Mindenki jelen van, akire számítottak, senki sem maradt el.

De egyet kifelejtettek mégis a számításból.

Egyszercsak mindenkit felriaszt egy “igen” szó, egy olyan helyről, ahonnan azt éppen nem várták.

A ciszterciták főnöke mondta ezt az “igen”-t.

Hogy lehetett ez? Tévedés volt-e? Apostata ez az ember?

Vagy daemoniacus? A praelatusok szemei mennyköveket szórtak a hófehér reverenda felé, s a karszékében ülő patriarchális alak, mint a sírból feltámadó halott, emelkedék fel félig helyéből, hogy büntető nagy szemei tekintetével megostorozza ezt az égre támadó Béliál fiát!

Az pedig nyugodtan ült a helyén, és nem látszott az arcán semmi megzavarodás.

A következő percek nagyon hamar meghozták a rejtély magyarázatát. A Magyarhonban otthonos négy “tanító” szerzet, a bencések, ciszterciták, kegyesrendiek, premontreiek és az ápolószerzet, az irgalmasok jelenlevő főnökei mind egymás után a törvényjavaslat mellett szavaztak. S miután neveik közel álltak egymáshoz a lajstromban, e fordulatról nagyhamar értesülhetett mindenki.

Erre a veszedelemre nem számítottak!

Hogy maguk az érdekelt felek; maga az öt szerzetfőnök, szavazzon arra, hogy a szerzetek eltöröltessenek. Őket nem is tartották szükségesnek megkérdezni, lefoglalózni, szavaikat venni; hiszen őellenük volt a törvényjavaslat intézve. És íme rászavaznak.

Pedig hát két igen jól érthető oka volt a meglepő phaenomenonnak; egy lélektani és egy pénzügyi.

A lélektani ez volt. A hazába meghonosult régi szerzetek látták azt, hogy ők az importált jezsuitaszövetség által eddigi minden befolyásuktól megfosztatnak. Ezek foglalják el a tért a magasabb körökben és az alsó néposztályoknál, a régiek csak a középosztálynál vannak még otthon, ez pedig nem vakbuzgó többé. Azután ezeknek a tanító- és ápolószerzeteknek tagjai mind tudományosan képzett emberek, nyomorúságosan jutalmazva, kiket, ha a szerzetek eltöröltetnek, a nemzet sokkal jobban fog méltányolni, mint eddig az egyház. (Egy tudós szerzetesnek, azon kívül, amit megeszik, száz forint fizetése volt!) De még súlyosabbá tette az ügy anyagi oldalát két bosszantó intézkedés: az egyik a “confidentia”, a másik a “panislevelek”.

“Confidentia” alatt értik a hierarchia műnyelvén azt a titkos egyezményt, mely szerint valamely egyházi javadalom elnyerője annak, ki őt ez állomásához juttatta, jövedelmének bizonyos részét lekötelezi. És abban az időben oly tökéletességre fejlett Magyarországon az üzleti életrevalóság, hogy ezen confidentia nélkül már senki sem jutott valamirevaló állomáshoz. A plébánosok fizettek a püspököknek, a püspökök a bíbornokoknak, valamennyien a kultuszminisztériumnak (ez akkor nagyon “bona vacca” volt), s a szerzetfőnökök mindenkinek jövedelmeikből; úgyhogy, ha összeszámította a perjel, a nagyprépost, a főapátúr, hogy mit adózik a confidentiának roppant birtokai jövedelméből, úgy találta, hogy semmiképpen sincsen jobb helyzetben, mint az a kolduló barát, aki “Deo gratias”-ból él.

Ehhez jöttek még a “panislevelek”.

Még a római császárság (azaz a német) idejéből származott az a joga a koronának, hogy elszegényedett laicusokat “litterae panis”-sal (kenyérlevelek) ellátva a kolostorok ápoló menedékeibe küldjön. (Sacerdos debet esse homo hospitalis!) Ez emberszerető intézményt újra alkalmazta egy magyar belügyminiszter, kinek annyi sok tehetetlen, de párthű embere csüggött a nyakán, hogy a legjobb akarat mellett sem tudott valamennyi számára hivatalokat teremteni; azok pedig enni kértek, és dolgozni nem szerettek. Tehát a belügyminiszter fogta magát, adott nekik panisleveleket, azokkal elküldte a vendégszerető barátokhoz, úgyhogy minden convent és kolostor valóságos “korhelyápoló intézetté” alakult át lassanként, a vendégszerető barátoknak nem csekély bosszúságára.

És végre tudomására jutott a törvényesített szerzeteknek, hogy az ultramontán párt, ha e szavazásnál győzni fog, azonnal erőszakolni fogja, hogy a közoktatás a régi szerzetek kezéből a jezsuitákéba juttassék.

Ez ellen tiltakozott hatalmasan az az öt “igent” mondó szavazat. A hazafias szerzetek nem engedték magukat a templariusokként megsemmisíttetni az ellenségeik által, inkább szövetkeztek a jó barátjukkal, a szabadelvű haladással.

Roppant zavar, izgalom támadt az ülésteremben. Az ultramontánok elkeseredése egyenlő fokra nőtt a liberálisok ujjongásával. A csend alig volt helyreállítható. Az elnök felhívó szavát s a válaszoló kiáltását alig lehetett hallani. Itt lázongtak, ott dühöngtek; amott ujjongtak; a karzatokon is nagy mozgalom volt. Öt szavazattal az egyik tábor kevesebb, a másik tábor több; ez éppen egyenlővé teszi mind a kettőt.

De leggonoszabbul érezte magát az elnök.

Minden elnök ex offo jezsuita. Ő lehet a liberálisok előtt liberális, az ultramontánok előtt ultramontán, sőt kötelessége, hogy az legyen. Az ő pozíciója a harcban legkényelmesebb. Őt senki sem ütheti.

De jaj neki, ha egyszer egy végzetes órában a szavazatok egyenlőek találnak lenni, mert akkor az ő szavazata dönt. És akkor ki kell vallania, hogy melyik párthoz szít. És akkor az eldöntés egész gyűlöletét egyedül az ő feje vonja magára.

Ezért az elnök, ki a kaszinóban liberális volt, a jockey klubban ultramontán, látva közeledni az ijesztő eredményt, hol kék, hol vörös színt váltott rettegéseinek miatta.

Csak Leó gróf volt mással elfoglalva e végzetes pillanatokban.

“Ki az ördög lehet az az idegen fickó, aki oly bizalmasan fecseg odafenn a karzaton a hercegasszonnyal? Még odakönyököl a széke támlányára. S a hercegnő még a legyezője mögül súg neki valamit!”

De a pokol kínjait szenvedé az előtte levő karszékben ülő alak: az ősz pártvezér. Minden szavazat, mint egy koporsó födelére hajított hant, kondult fülébe; és ő kezében tartott irónnal jegyzé a szavazatokat. Melle kínosan zihált. Csak nagy lelkének erős akarata bírta visszatartani az újabb rohamát a halálos bajnak. – Végig kellett neki azt az egészet szenvedni! – Végre eljutott nevéig a hosszú névsor. – Két szavazattal volt akkor előnyben a törvényjavaslat pártja annak elvetői ellenében. Két bizonyos szavazata volt még ennek a tábornak, Zurdoki Ambrus és Zurdoki Leó grófok.

Az elnök izzadt és fázott.

A nyelve majd odaragadt a szája padlásához, midőn az utolsó előtti nevet kimondá.

“Zurdoki Ambrus gróf!”

És a roskatag termet a hívásnál fölemelkedék karszékéből. Vonásain a hyppocratesi arc kíntorzulatai. Egy kísértet, mely a másvilágról protestálni visszatér. És reszkető kezét fölemelve, fölnyitá elsárgult ajkait, s végerőködéssel kiáltá e szót: “nem!” És fölemelt kezét fenyegetően rázta feje fölött.

“De mit ejthetett le most a hercegnő, amit ez a fickó felvett a földről, s vajon mit súghattak egymásnak, amíg fejeik találkoztak?”

“Zurdoki Leó gróf!” – hangzék az elnök felhívása.

“Igen” – kiálta Leó gróf.

… “Igen!”… Hogy történhetett ez? Annyira el volt-e foglalva a karzaton végbemenő jelenet búvárlatával, hogy nem tudta, mi folyik idelenn? Rájárt-e a nyelve a megszokott “igen” szavazásra? A váratlan felszólítás riasztotta-e meg, s azt sem tudta, mit mond: ahogy ez már igen sokszor megtörtént? – Egyik eredménye az volt, hogy e rövid “igen” szóval a törvényjavaslat sorsa eldűlt. Két szavazatnyi többsége lett.

E szóra az előtte álló ősz bajnok, mint a kárhozatra vettetett, ijedtségtől eltorzult arccal fordult hátra, az egyik kezével a szavazó felé taszított, a másikkal szívéhez kapott: azzal összerogyott karszékében, és meg volt halva. A másik eredmény ez volt!

A teremben frenetikus lárma és tombolás támadt e pillanatban. Minden ember felugrált helyéről, és ordított tele torokból. A főpapok elfeledték, hogy pásztori köntös van rajtuk, úgy kiabáltak az elnökre; a katonák kardjaikkal csörömpöltek; a tudósok ököllel verték az asztalt, s a mágnások felugráltak a padok tetejére. Száz kéz tapsolt, száz kéz ökölre fogva fenyegetőzött a vihar előidézője, Leó gróf felé, ki úgy tapasztalá, hogy e percben ő lett a közfigyelem kizárólagos tárgya; a karzatok minden látcsöve őfelé van fordítva.

Az elnököt pedig majd széjjelszedték. Jobbról is, balról is megrohanták az emelvényt, a fülébe kiabálva: “Nem érvényes a szavazat! tévedés volt!” “De biz érvényes. Ami mondva van, mondva van.”

Tíz percébe és csengő inclangoriumának teljes összetörésébe került, míg annyi csendet bírt kierőszakolni, hogy valahogy szóhoz juthasson.

Ő járt legjobban ezzel a kis tévedéssel. Nem kénytelen a votum Minervaejával dönteni. Sietett is kimondani a határozatot.

“A méltsás főrendiház a törvényjavaslatot két szótöbbséggel elfogadta.”

Azzal felcsapta a kalpagját, jelölve, hogy feloszlatja a gyűlést, s menekült a hátulsó ajtón keresztül, a méltsás főrendekre bízva, hogy minő rendben találjanak ki az ülésterem szárnyajtain.

A tény megvolt. A törvényjavaslat többséget nyert, és éppen Zurdoki Leó gróf végső szavazata által.

Fel is fogja jegyezni a história nevét az örökre emlékezetesek közé, az éjjel minden bizonnyal fáklyászenét fog kapni, s minden hazai liberális kaszinó, tűzoltóegylet, dalárda és tornászklub meg fogja választani tiszteletbeli elnökének; még maga is elhiszi, hogy ő csakugyan liberális ember, s beleszeret a népszerű pártcelebritás szerepébe, s ezentúl abban fog élni és mozogni; – pedig Isten látja, hogy ártatlanul jutott hozzá.

Most tehát csak a király szentesítése van még hátra.

Az udvar parkettjeire vonul át az elkeserült harc.

A király hallgat

Nagy horderejű határozat volt ez! A főpapság itt Magyarországon a szerzetek eltörlését az egyházi vagyon szekularizációja előjátékának tekinté. Azután, ha e törvény betűje megelevenülhet, abból az következik, hogy a jezsuitáknak ez utolsó menedékük is elvonatván, azok tömegesen kényszerülnek átvándorolni Amerikába. És velük együtt szövetségeseik, a minden ország trónkövetelői. El lesz véve tőlük az archimedesi pont, amelyből untalan megkísérthették kiforgatni sarkaiból a világrendet; nem konspirálhatnak többé Európa közepett Európa valamennyi államai ellen.

Nem fogják magukat megadni könnyen!

Még hátra van két hatalmas appellatorium forum. Egyik a felséges koronás király, másik a felséges mezítlábos nép!

Nehogy pedig azt higgye valaki, hogy én a népet gúnyolom, midőn mezítlábosnak nevezem. Ez nem hyperbole, ez nem “meiosis”, nem kicsinyítés: ez tény.

Nem beszélünk itt a falusi mezítlábakról: a derék, vízben-sárban edzett mezítlábakról, a csizmakíméleten alapult mezítlábakról; sőt éppen nem a ruhamosáshoz dechausseírozott szép fehér mezítlábakról; azoknak tisztelet-becsület: “divat mezítlábakról” van itt most szó.

A hierarchia tábora előhordta a középkori harcok minden rozsdás fegyverzetét, s még egyszer megkísérlé velük a táborjárást.

A falvakon nem sikerült a népet felizgatni. A magyar nép nem fogékony a fanatizmusra, az északi szláv indolens a demonstrálásra, a magyar és német falusi nép olvasott, iskolázott osztály; a falusi papok maguk legjobban idegenkednek a jezsuitáktól; a magyarok már kifejezést is adtak önállóságra törekvésüknek az által, hogy liturgiájukba behozták a latin helyett a nemzeti nyelvet, a horvátok szintén ezt tették a szláv idióma egyházjogosításával. Odakünn a papnak nagyon csínján kell bánni a néppel, mert sok már közte a nazarénus: hanem van még egy nagy főváros; itt lehet kísérleteket tenni.

A demonstrációkon nagyon meglátszott, hogy akik azokat rendezik, Franciaországból elűzött jezsuiták s a francia jezsuitáktól nevelt magyar főuri családok – azután meg Bourbon-faj és Napóleon-ivadék.

A felsőházi szavazás napját a jockey klub elnevezte dies nefastusnak: day of humiliation. S hogy az ég haragja elforduljon az országról, nagyszerű processiók rendeztettek mindennap.

Ezeknek a rendezésén lehetett megismerni, hogy azok a hajdani párizsi processiók utánzatai: a Saint-Germain des Prés, a Szent Márton tér, a Louvre tér ünnepélyes körmenetei, mikben ezer meg ezer férfi, asszony, leány vett részt, énekelve és mezítláb.

Eleintén csak kis gyermekek és leánykák mezítláb, utóbb nagy gyermekek, végül a legnagyobb gyermekek is kedvet kaptak, s ha nem vitték is nálunk oly tökélyre a mezítlábos divatot, mint III. Henrik idejében, midőn egy processióban ötszáz hajadon vonult végig az utcán, az ártatlanság legtökéletesebb jelmezében, amire Henrik király is azt mondta, hogy ennél szebbet soha életében nem látott; de annyira mégis haladtak, hogy a processiókon a legelőkelőbb családok férfiait és hölgyeit lehetett látni mezítláb, s a divattá felkapott “cilice” fehér ingébe öltözötten: bár ugyan e buzgalom illúziójából nagyon sokat levont egy minden hírlapban megjelent indiszkrét hirdetmény, melyben egy galanterie-árus nagyon ajánlja a magas uraságoknak és más igazhivőknek a maga “pieds nus” harisnyáit “du saint arbre guttapercha”, melyek az igazi mezítlábhoz csalódásig hasonlítanak, s processiók alkalmával a meghűlés és bepiszkolás esélyeitől megoltalmaznak.

Csakhogy “hélas!” a XX. század körmeneteihez hiányzott a Sorbonne és Jeanne Boucher megszentelt orgyilkai. A fiatalság nem tart már a jezsuitákkal; a demonstráció ellendemonstrációt szül. Ugyanakkor, midőn az ultramontánok processiókat rendeznek, a liberálisok meetingeket hívnak össze, s minden nap megtörténik, hogy a boulevard egyik oldalán a processió vonul végig, s szemközt rá jön a népgyűlések tömege, amazok zsolozsmákat énekelve, csengetve, emezek szabadságdalokat rivallva, hegedülve, muzsikálva; az összetalálkozó tömegek egymást szidják, gúnyolják, leüvöltik; a processiót a közös hadsereg katonái kísérik egyik oldalon. (A katonák is mezítláb, hadügyminiszteri rendelet folytán.) A népgyűlést meg honvédek sorfala őrzi, hogy a két tömeg össze ne verekedjék.

És éjjel-nappal zúg minden harang. A templomok folyvást nyitva; az ima szakadatlanul foly az egek urához, hogy szállja meg a király szívét, hogy legyen erős, és vesse el azt a rettenetes törvényt!

De az ellentábor sem pihen. Ha az ultramontánok bevitték a templomba a politikai izgalmat, ez magával hozta a maga démonait. Ott vannak a “kóruszavarók”. Ez is külföldi adomány. Százan meg százan összebeszélnek, a templomi nép közé vegyülnek, s az énekhangok alatt, az ünnepélyes misemondás közepett, a pap prédikációja mentén elkezdenek, mint a békák, ümmögni a templomban; minden nap botrány, veszekedés színhelye lesz a szentély, s a megfertőztetett egyházak küszöbén naponkint meg kell újítani a püspököknek a hamuba írt “abc-toriumot”. S amíg az egyik fél a hajdani nikkelpénzek mintájára vert “gueuse” filléreket oszt szét a nép között, egyik felén koldustarisznya és pásztorbot, másikon “en tout fidel au roi, jusqu’ à porter la besace” (mindenben hű a királyhoz, a koldustarisznya-viselésig), másfelől az ellenpárt a megfordított pénzekkel inzultálja ellenfeleit, miknek egyik felén a pápa, másik felén az ördög.

S ez a keresztényi mulatság így tart hét napig.

Hét napig volt kitéve közszemlére a hőslelkűen meghalt Zurdoki Ambrus gróf bebalzsamozott holtteste az óplébániai templomban felállított katafalkon, mint ahogy fejedelmeknél szokás. Hét napig gyújtották meg a ravatal viaszgyertyáival együtt a hitbuzgó nép lelkesedését, s midőn az már a tetőfokra hágott, akkor olyan gyászpompát rendeztek, melyhez hasonlót csak Rómában lehetett valaha látni. A néptömeg, a fáklyafény, a mindenünnen összehordott templomi zászlók, a kísérő főpapok, főurak és hírhedett idegenek valóban nagyszerű jellemet adtak e gyászmenetnek. Végigvonultak a koporsóval a Duna-parton: a király láthatta ablakából az iszonyú néptömeget és a hatalmas pompát, és gondolkozhatott felőle.

Este hét órakor lett vége a gyászmenetnek, akkor hallgatott el az utolsó harang is, s amint az elhallgatott, rákezdte a zenét az öregdob. Tíz egyesült zenekar harsogtatá a Rákóczi-indulót, még mindig a szabadság kedvenc dalát, s az elsötétülő utcákból egy másik néptömeg özönlött elő, mely égrengető kiáltással üdvözlé a szabadság bajnokát: Zurdoki Leó grófot, ki szavazatával eldönté a jezsuiták elleni kérdést. Ötezer fáklya világítá meg a végtelen néptömeget, mely a felköszöntő és visszaköszöntő szónokok szavait harsogó éljenzésbe fullasztá.

A király láthatta várablakából ezt is. És aztán gondolkozhatott róla. Vajon melyik óriás volt nagyobb: a gyászmeneté, vagy az üdvözleté? Vajon melyik érzi inkább szíve szerint azt, amitől lelkesül? Vagy talán mind a kettő ugyanaz? – Ugyanaz a végetlen óriás, mely kísérte a ravatalt, eljött a fáklyászenéhez is; ott énekelt, itt éljenez; és voltaképpen – nem törődik se egyikkel, se másikkal.

A király gondokozott és hallgatott.

E hét nap alatt az udvari cselszövénynek minden pókfonala mozgásba lett hozva, hogy a király véleményét megkötözzék vele.

Először is elküldték hozzá a gyóntatóatyát, hogy fürkéssze ki, minő szándékkal van a király.

No, a gyóntatónak nem sok eskütörést kellett elkövetnie, hogy az egész gyónás eredményét továbbadja felsőbbjeinek. Az a rendkívüli eset történt, hogy a király az egész gyóntatás alatt egy szót sem szólt.

Megkísérlék azután pohár között szóra bírni. Unokatestvérei valamelyikének eszébe jutott, hogy a sok keresztneve közül egyet megünnepeljen. A lakomán a király is jelen volt. A társalgás vidám színezetet öltött. (Mert azért, hogy odakinn úgy zúgnak a gyászharangok, négy fal között lehet vígan mulatni.) Henrik Zsigmond főherceg különös kedvében volt. Humoros ötletei repülő szavakként jártak a magas körökben. Drasztikus élcekkel illusztrálá a hírhedetté vált Leó gróf új helyzetét, amióta felkapott a népszerűség ugorkafájára. Hogy csókolódik a parkettjeit besározó sans-culotte-okkal, hogy jár az utcán karonfogva a carbonari celebritásokkal, hogy hordatja magát vállra emelve a “cagot” söpredékkel, félkezével a zsebét őrizve, hogy ki ne lopják a tárcáját; hogy tart speecheket a fővárosi “kulik”-nak, amikbe rendesen belesül. Tegnap a “kretin”-ápolóintézet választotta meg “dísz kreténelnöknek”, az ünnepélyhez Mazrur kölcsönözte oda a sabináit, rózsaszűzeknek maszkírozva.

Csak az a kár, hogy ezt az igen jó tréfát egészen elrontotta a legifjabb főherceg, Miksa Károly azzal a szeleburdi észrevétellel, hogy ugyanazon Mazrur ugyanazon sabinákat a tegnapelőtti processióhoz is kikölcsönzé, mint mezítlábas és cilice-es penitencièreket. Ezért a rossz élcért bizonyos lehet felőle az ifjú főherceg, hogy Mária Annunziata főhercegasszony végrendeletéből az ő neve ki lesz feledve.

Hanem a király a jókedv közepett sem volt szóra bírható. Csak éppen Mazrur nevének említésekor látszott, hogy az arca fellángol.

Másként kísérlék meg szóra bírni. Meghívták a minisztertanácsba. Egyik miniszter arról tudósítá, hogy a nép a falvakon lázong az országgyűlés által megszavazott törvény miatt, hogy a Felvidéken keresztesháborút indítanak, a horvátok elszakadással fenyegetőznek, a románok pronunicamentót bocsátottak közre. A másik miniszter megcáfolta a mondottakat, a nép odakünn örömriadallal fogadja a törvényt; a Felvidéken krumplibetegség dühöng, nem lázadás; a horvátoknál rég nincsenek kolostorok, s a nemzetiségi agitátorok egészen meg vannak vele elégedve, hogy a szerzetek birtokát ezentúl a világiak kezeljék nemzeti kultúrai célokra: hisz ez a saját óhajtásuk volt mindig. Azután előállt a harmadik miniszter, kiszámította, hány százmillió forintnyi vagyon vándorol ki akkor az országból, ha a jezsuiták minden válfajaikkal együtt expatriáltatnak. A negyedik miniszter helyreigazította a tételeket; ellenkezőleg: tömérdek holt vagyon szabadul fel; jobb gazdálkodás lesz, szabadabb pénzforgalom, mihelyt a “holt kéz” hatalma megszűnik. Az ötödik miniszter az európai udvarokra akarta vonni a figyelmet, amik a kiutasítás által fenyegetve lesznek. A hatodik miniszter ellenben azt deríté ki, hogy a küldiplomácia nagyon meg lesz elégedve e rendszabállyal. A hetedik miniszter fenyegetődzött, hogy a katonaság között nem lehet ezentúl fenntartani a fegyelmet, ha azt a törvényt a király aláírja; a nyolcadik becsületszavára fogadta, hogy a honvédség megtagadja a hűséget, ha a király alá nem írja. A király pedig hallgatott.

Azután megkísérlék minden oldalról rémküldöttségeket árasztani hozzá. Azokat meg nem fogadta el.

Egy küldöttség mégis bejutott hozzá.

Pápa őszentsége Laetare-vasárnapon ismét megszentelé a szokásos “aranyrózsát”, s azt a bíbornok áldornagy vezetése mellett egy ünnepélyes konzorcium vitte fel Budára, alakulva papi fejedelmekből, főurakból s mediatizált hercegekből. Ezt a küldöttséget el kellett a királynak fogadni.

Meg is történt az ünnepélyes elfogadás a nagy trónteremben.

“Johannes”, a bíbornok áldornagy tartá a beszédet a “sacratissima Majestas Apostolicához” klasszikus latin nyelven, mely ekként kezdődött:

“Ultimum refugium fidelium…” (A hívek utolsó menedéke…)

S abban előadatott az egyház jelen szorongatott sorsa, melynek megszabadulása vagy végveszedelme most a király tolla hegyén függ egy csepp tinta alakban. Ez a tintacsepp az, amiben minden elmerül, ami fekete, amitől az ördög maga is feketébb lesz, s a nap maga örökre elsötétül. Az Úr alkotta a semmiből a világot, most a király megalkothatja egy tintacseppből a poklot.

A nagyszerű homiletikai remeket a királynak is viszonozni kellett. Ő maga készíté beszédét; nem is mutatta senkinek. Egy nagy papírlapra volt az leírva fejedelmi szokás szerint, arról olvasá fel. Itt van az egész:

“Quod Deus vult, fiet.”

Azzal összehajtá a nagy papírlapot, és letette maga elé trónasztalára.

Ez olyan jó, mintha semmit sem mondott volna.

“Amit Isten akar, az meglesz.”

De hisz éppen azt akarták megtudni a királytól, hogy mit akar hát az Isten? – Nem mondott többet. A szónok és a küldöttség egy darabig nézegettek egymás szeme közé, mikor aztán látták, hogy vége van a “latinum”-nak, szép csendesen odább szédelegtek.

A hízelgés, a becézés, az áldás, a kitüntetés sem használt.

A király állhatatosan hallgatott.

Ekkor elkezdték ijesztgetni.

A főudvarmester minden reggel újabb összeesküvések hírét hozta meg a királynak. A fővárosi rendőrségnek sikerült fölfedezni a pokolgépeket, mikkel a királyt a légbe szándékoztak vettetni. Minden étkezésnél megjelent az udvari főorvos, a felhordott ételeket vegytanilag és górcsövileg megvizsgálta, a főudvarmester és a főétekfogó előbb megkóstolta, mielőtt a király hozzájuk nyúlt volna. Éjjel az éjféli órákban lövések riasztották fel a várpalota lakóit. Az őrt álló katonák kísértetet láttak. A rémséges “Befana”, a Habsburgok hagyományaiban emlékezetes “fehér asszony” megjelent a folyosókon; az őrök rálövöldöztek, és nem fogott rajta a golyó.

Utoljára aztán megsokallta a király a tréfát; felhívatta a rendőrfőnököt, s tudtára adta, hogy ha még egy összeesküvést fölfedez, elbocsátja a hivatalából; a térparancsnoknak meghagyta, hogy ha a katonák félnek a fehér asszonytól, adasson nekik éjszakára puska helyett vízifecskendőt a kezükbe, azzal lőjenek a kísértetre; s aztán a legközelebbi ebéd idején beült a legelső vendéglőbe, hozatott magának sültet meg bort: jóllakott kedvére; nem ártott meg neki semmi – s attól a naptól fogva nem volt szó se pokolgépekről, se aqua tofanáról, se fehér asszonyról.

A hetedik napon maga a család matrónája, Mária Annunziata főhercegasszony kereste föl a királyt. A főhercegasszony a fejedelmi család által mint családfő tiszteltetett mindig, s máskor ha szólni akart a királlyal, őt hívatá magához: most ő jelenteté be magát a királynál – kihallgatásra.

Mária Annunziata főhercegasszony a királynak nagynénje, s Henrik Zsigmond hercegnek anyja volt. Ez idő szerint közel hatvanéves. Fiatal korában sem volt szép. Hatalmas üldözője mindennek, ami divat: ruhában, szokásokban, erkölcsökben. Ő maga folyvást ónémet vállfűzőt viselt, s udvarhölgyeinél sem tűrt meg mást; ahhoz hosszú uszályt és széles vertugadint. Haját régi osztrák hagyomány szerint a halántékaira simítva viselte, s más hajdíszítést a környezetében levő hölgyeknek sem engedett meg. Sokat adott a szertartásokra, udvari etikettre és a szigorú erkölcsökre. Ha meg nem állíthatta a világot rohamos haladásában, legalább elzárta magát tőle, s saját magaslatán alkotott maga körül egy külön világot a múlt századból. És amellett ismerte jól azt a külső világot, melyet elkárhoztatott.

Árpád királyt születésétől kezdve nem szerette. Már az anyját sem szerette. Az eszményi szép nő volt. És igen népszerű itt Magyarországon. Egy ideig régensnő, mely idő alatt egyetlen fiát németországi akadémiákra küldé ki tanulmányozni; – amit Mária Annunziata főhercegnő se neki, se fiának meg nem bocsátott soha.

Ha Árpád királyban a családtag gyümölcstelen virágzik el, akkor Henrik Zsigmond következik a trónra. Ez a leggazdagabb ág a családban. Erre hagyományozták a múlt század nagy acquisitorai a családi vagyon sok száz millióit. Míg ellenkezőleg Árpád király törzse maradt a legszegényebb.

Hanem jure haereditario ő volt a király, s a többinek meg kellett előtte hajolni; és Henrik Zsigmond hercegnek hóna alá dugott tollas kalappal, fedetlenül kellett unokaöccse elé lépni, midőn fenséges anyját átvezette hozzá.

A király éppen az ablakán nézett ki akkor, és el volt merülve egy mokra alak bámulatában, ki a várkastély udvarán állva nézett fel a király ablakára, s midőn ott meglátta őfelségét, perduellis merészséggel még mélyebben nyomta kalapját a fejébe, s nem köszönt a királynak.

Ez bántotta a királyt; de mikor visszafordult, s meglátta belépő fenséges nagynénjét és nagybátyját, akkor amnesztiát adott a perduellis mokra alaknak.

A főherceg csak idáig kísérte fenséges anyját; mélyen meghajtá magát a király előtt, s eltávozott. A király a kerevetig vezeté a főhercegnőt, ki azt egészen elfoglalá bombasin szövetű baleine-jával. A király maga állva maradt előtte. Most csak unokaöcs volt.

Amit azután a főhercegnő mondott, az csak magánbeszéd volt; mert a király egyszer sem szakította őt félbe.

– Kedves öcsém! Most eljutottunk arra a pontra, amelyről előre még csak egy irányban lehet haladni: egyenesen lefelé. Hét nap óta állunk ez örvény előtt veled együtt; hét nap óta kérdezi tőled millió és millió ajk, fennhangon és némán: elmerülünk-e? És te hét nap óta állhatatosan hallgatsz; választ nem adsz senkinek. Most én jöttem el, hogy szólásra bírjalak. – Mindjárt az elején egy olyan kérdést intézek hozzád, amire választ nem adnod lehetetlen. – “Van-e Isten?” – Az az “alma mater”, akinek a tejét te szívtad külhoni iskolákban, azt mondja, hogy “nincsen”. A távcsövek nem találják az égben semmi nyomát az üdvözültek mennyországának, hanem találnak helyette egy lesújtó végtelenséget, melyet emberi elme föl nem foghat: ez az Isten. Nincs teremtő, csak természet; nincs feltámadás, csak anyagátváltozás; nincsenek angyalok, csak erők; nincs lélek, csak elemek; nincs bűnbocsánat, csak elmúlás; nincs jutalom, bűnhődés, csak logika és vakeset; nincs Isten, csak világ van! Átkozottak a távcsövek és a retorták, ha ezt bebizonyíták. Mivel lett boldogabb az emberiség, hogy ezt megtudta? Mit adtak neki cserébe a hitért, amit elvettek tőle? Az ember, amint megtudta, hogy nincsen lelke, felszabadult, hogy állattá legyen. – De nem azért jöttem én hozzád, hogy a hit érdekében vitázzak veled, a philosophfal. – Ámbár utalhatnálak őseid történetére, kik nagy végzetüket az oltár zsámolyánál kezdték; e lépcsőn haladva, fokról fokra királyi, császári trónokat raktak maguk alá, s annyi koronát szereztek maguknak Isten kegyelméből, hogy azokkal, mint egy bűvkörrel rakhatták magukat körül. Most már e bűvös váron nagy rések vannak ütve. Sok koronájából házadnak csak a cím maradt már, a vaskoronából csak a megváltót megsebző vasszeg a mienk: a “Reichsklenodiumokat” egy versenytárs őrzi. Hová jutottak a királyok, midőn a “Dei gratia”-t elhagyták címeikből! Az a rém, mely ledöntötte az oltárokat, utánuk döntötte a trónokat is. Nem földönfutóvá lett-e fél Európának minden fejedelme, akiknek Ó-Anglia sem adhat többé menedéket; mert saját trónját is örök reszketésben tartja a mindent tagadó szörnyeteg, s a nagy Németország császárjai csak riválisaik örök fenyegetésének köszönhetik, hogy philosoph népük fel nem mond nekik, mint megunt cselédnek szokták, s a Hohenzollereknek is van okuk rettegni a “Lehninenze Vaticinium” beteljesültétől. – S mi tartja fenn a te trónjaidat? Egyikről ott a bécsi várpalotában te magad mondád: valahányszor ráülök, azt hallom, hogyan őröl benne a szú! A hitetlenség a te trónod férge! A demokrata Bécs, az ateista Bécs, a kozmopolita Bécs úgy tekint már csak várpalotádban, mint egy bérlakót; kijön nagy csoportban megnézni pompádat; de lelkesült szava nem kísér többé, s midőn atyjáról van. szó, terólad, akkor anyját emlegeti, nagy Németországot. Ott már a börzefejedelmek csinálják a históriát, s ten kormányod nem a te szolgálatodban áll, hanem az “aranyborjú” szolgálatában. Ez az egy nyugodt föld volt még lábad alatt: Magyarország, mely nem futhatott ki alólad, mert nincs neki hová. Mely fenntartja trónodat azért, hogy fenntartsa önnönmagát, mely őrzi éltedet, mert félti saját életét. Nem szeretetből vagyunk itten; én legalább nem. Idegen rám nézve nyelvük, szokásaik, erkölcseik. Nem akarom őket ismerni, s mégis többet ismerek belőlük, mint amennyi előnyökre válik. De sziget ez az óceánban! S a barbárok közt királynak lenni jó. Hétféle nyelvük nem engedi nekik, hogy a modern Bábelt fölépítsék. Egymásra féltékenyek, s azért szeretnek megvonulni a közös trón árnyékában. S ezt önzésből teszik, és helyesen. Ha ez országnak királya nem volna, ennek a földén még búza sem teremne; letaposná azt minden évben a belvillongás s a versengő nagyhatalmak hadjáratai. Egyedül a tekintély az, mely e darab földből országot, e népkeverékből nemzetet csinál: a korona tekintélye, a nemesség tekintélye s az egyház tekintélye. Hová lett a nemesség tekintélye egész Európában? Hol vannak Spanyolország grandjai, hidalgói? Hol bujdosnak a francia legitimisták? Hová lettek szétszórva Oroszország főnemesi családjai: a Repninek, Serbatovok, Dolgoruckiak, Galicinok, Labanovok, Meszenszkoik, Kurakinok? Mivé lettek Németország ősnemesi családjai: az Isenburgok, Bösteinok, Usingenek, Salmkyburgok, kik uralkodói hatalommal bírtak egykor? A mindent egyenlősítő dögvész, a filozófia elvette lábaik alul a piedesztált, s most mind egyformán a sárban járnak. Még az idiosyncraticus Oláhország is levetkőztette nimbuszából a maga boérjait és massziljait, s Olaszország nobilijeinek palotáiban a mostani pipistrellik ütöttek tanyát. Csak Magyarországon van még az arisztokráciának becsülete. Itt minden ember arisztokrata: még a paraszt is. Mindenkinek van valakije, akit lenézni valónak tart. Dicséretes tan! Száz évvel ezelőtt kezdték meg mindenféle catilinai lények az arisztokrácia megdöntését. Száz év alatt sem sikerült nekik, bár vagyonában, befolyásában eléggé megcsorbították. Most az utolsó csapást mérték a fa gyökerére, az egyházat támadták meg. Az egyház, a nemesség, a trón: ez a földi szentháromság, mely külön nem választható. Most ennek a háromságnak a szétbontását kísérlik meg. Kik? A királyok kocsija mellett szaladó “Krethi és Plethi!” A magyar “szejm” (mert nem országgyűlés az most, csak lengyel szejm) szorosabbra húzza “Szent Péter láncait”. A magyar carbonarik utána éneklik az “Elloposkleros” gúnydalait. A Gephirismus, a szabad gúnyolódás minden piacon felüti sátorát. Semmi sem szent többé. A rex csak regulus már. A legnagyobb államokban az “autocratia” helyét elfoglalja a “pornokratia”. Megtámadják egyszerre a vagyont, és a hitet és a jó erkölcsöt. Üldözet tárgyává, gúnynyilak céltáblájává lesz az erény, a kegyeletes érzés. És kultusszá fajul a hitetlenség és a mindent tagadás. S most azt kívánják, hogy ezt a király névaláírásával szentesítse. A király maga, kinek trónmennyezete az oltár zsámolyán nyugszik. A király aláírása mindig nagy, ünnepélyes cselekedet volt. A hajdankorban, midőn a királyok sem írni, sem olvasni nem tudtak (ó! boldog időszak), az írástudó érsekek olvasták fel előttük az okiratokat, miket kezük keresztvonásával kellett szentesíteniök, s a királyok érett megfontolás után vevék át a kezükbe adott írónádat; a görög császár keresztvonása vörös tintával volt jegyezve, a frank uralkodóé zölddel, az angol királyé arannyal. És azok mind emlékezetes aláírások voltak. – De soha uralkodó nevezetesebb okmánynak nem írta alá nevét, mint amely most előtted fekszik. És te már ismered annak tartalmát jobban, mint írástudatlan – de bölcs antisteseid.

– Mi lesz a következménye, ha e törvényt aláírod? Te nem tartozol a Bourbonokhoz, kik semmit nem tanultak, s semmit nem feledtek. Mi mindent tanulunk, s semmit nem feledünk. Előtted a holt példák és az élők: a múlt és jelenkor története. Mi követte a szerzetek elleni erőszakos rendszabályokat? Néplázadás, koronahullás. A megtámadott jelszava: a cél szentesíti az eszközöket. Raveillac tőrét ez avatta fel. Ez szövetkezett a forradalommal Spanyolországban, Olaszországban, ez ad vörös zászlókat a népnek királya ellen, s aztán nyakára ül királya helyett. Ez rendszeresíté a két Szicília királyságában s az egyházi birodalomban a brigantaggiót; ez eleveníté fel Izlandban a “white boys”-ok gyilkos szövetségét, Ó-Angliában a “Rebekka leányait”, a nőruhába öltözött éjjeli lázadókat; ez rémíti fel Németországot a “Haberfeldtreiben” titokszerű néptörvényszékeivel; ez állítja hadirendbe Amerikában a “fénie-ket”. – Mindezt megakarod-e honosítani Magyarországodban? Ez olyan ellenség, akit megtámadhatsz, de le nem győzhetsz: ha földre verted, magad is a földön fekszel vele. Vagyonát el nem veheted, mert arra való a “mohatra”, hogy álszerződés útján az eltiltott birtokos a törvény erőszakossága ellen furfang által védve legyen. Küzdeni fognak veled, s csak teveled; mert te vagy a fő. Mindenütt, előtted s hátad mögött fogod őket találni, s minden balul fog kiütni, amihez kezdesz. Békében elégedetlenné teszik népedet, háborúban árulóvá. És joguk van hozzá. Ők Istent védik és az igaz hitet s Isten és a Hit előbb való királynál, hazánál, nemzetnél. De nem csupán királyi fejed forog veszélyben, hanem az egész országtest, amelynek feje vagy. Mondjuk, hogy te felvilágosodott lélek vagy, te már csak a távcsöveknek hiszesz. Jól van. Tehát fordítsd el távcsövedet az égről, és lásd meg magad körül a földet! Ha nem akarod ismerni az Istent, ismerd meg az embereket. Körül van véve polyglott országod természetes ellenségekkel. – Délről és keletről fenyeget a görög kereszt; északról a kereszt romjaival hadonázó Nihil. Nevezd vakesetnek, s ne lásd benne Isten kezét, csak a tényt lásd: hogy ez ár ellen csak két magas part védi tenger színén alul fekvő monarchiádat. E két part egyike délről a katolikus Horvátország, északról a katolikus Lengyelország. Mind a két országot csak a katolikus hit tartja fenn, hogy meg ne dűljön a tenger előtt. S amidőn te itt Magyarországon halálos harcot indítasz e hatalom végső tábora ellen, adja Isten, hogy e harc a Te veszteddel végződjék, mert ha győzelmeddel végződik, akkor nincs többé azon erő sehol, mely most még a lengyelekben és horvátokban trónodat őrző hős és hű népet tart fenn; akkor magad adtad ki őket ten ellenségeidnek, s mikor megdöntöd a keresztet, ez a kereszt végigesik egész országodon.

A király elkomorultan csüggeszté le fejét, és hallgatott. Nagynénje szavai erősen megrendíték lelkét. Hallgatott.

A főhercegnő felállt, és megfogta a király kezét. Az forró volt és izzadt.

– Öcsém! Amit tenni fogsz, azt nemcsak magadért, de egész uralkodócsaládodért teszed. Emlékezzél reá, midőn boldogult édesanyád Istenben elnyugodott; te még kiskorú voltál. Az ország rendjei akkor azt óhajtották, hogy Henrik Zsigmont bátyád adassék melléd régensül – s már verve is voltak az arany és ezüst “bajoire”-ok bátyád és ten mellképeitekkel egymás mellett. Ekkor én voltam az, aki a családtanácsban azt mondtam, hogy kezedbe kell adni az uralkodást, s rávettem azt, hogy nagykorúvá nyilatkoztasson ki. Azóta ismét megtörtént, hogy az osztrák felsőházban, azon oknál fogva, hogy az év nagy részét Budapesten töltöd, az lett indítványozva, hogy a két ország jövőre alternatív uralkodás szerint kormányoztassék, vagy inkább, ahogy németül mondjuk: “Mutschirung” szerint. Ez annyit tesz, hogy egyik évben Henrik Zsigmond uralkodjék Magyarországban, te Ausztriában, másik évben megcserélve. Tudod jól, hogy ez indítvány a család főhercegeinek szavazatával bukott meg csak, s az ellene szavazók sorát nagybátyád, Henrik Zsigmond nyitotta meg. De ha ezt elfeledted volna, emlékezzél még rá, hogy a múlt században a családtanács már egy királyát Magyarországnak le tudta trónjáról szállítani, amiért a hencegő söpredék irányában gyöngének mutatta magát! És nehogy azon királyhoz nem illő gondolatnak adj helyet szívedben, hogy hiszen korona nélkül is lehet boldog embernek lenni. Neked nem! Sőt, hogy talán akkor, ha szívedet nem kell milliók között felosztanod, könnyebben odaadhatod azt “egynek”. Ne hidd. Te, ha király nem vagy, semmi sem vagy! Magányvagyonod nincs; mert amid van, az mind “regredient örökség”, nem a te gyermekeidre száll, hanem arra, aki uralkodik. Uralkodásod alatt vagyont nem szereztél; mert nyitott ládát tartottál minden koldus előtt, és annyit sehol a kerek világon nem koldulnak, mint Magyarországon. Uradalmaid jövedelmére ráfizetsz. Egyszerű, apanage-ból élő ága fogsz lenni az uralkodócsaládnak. S mint ilyen, ne hidd, hogy betöltsd a lelkét egy nőnek, aki ha a legszerencsétlenebb, de azért a legbüszkébb nő a világon; s elvesztett koronájaért nem vesz kárpótlásul egy koronátlan királyt. Hallgatsz: nem felelsz. – Előttem is hallgatsz. – Hallgass tehát, és légy egyedül. De ha aláírod ama kárhozatos törvényt, akkor másnap reggel ne várd a matutina hangját: mert azon naptól kezdve Magyarországodban nem fog az igazhivőknek egy harangja is szólani! – Én öcsém e napot nem fogom bevárni Magyarországon. Egyedül hagylak. Ha van Isten, pedig van, szóljon hozzád és bírjon megszólalásra, de ne várd be, hogy meglátogasson!

A főhercegnő eltávozott. A király egyedül maradt.

Nagynénje beszéde mélyen meghatotta; de aztán nagyon megrontá e hatást az, amit beszéde végén előhozott. Az a fenyegetés, hogy a király szegény fog lenni, ha trónját elhagyni kényszerül; hogy nem lesz a Krőzusok, a Nábobok egyike, kik összegyűjtött kincsekkel hagyták el birodalmukat, hogy idegen országok “első cavalier”-jei legyenek. Ez a gondolat őt nem hogy lesújtotta volna, de inkább egyszerre acéllá edzette lelkét; mint mikor az izzó vasat hideg vízbe vetik.

Még egy “adieu”-t sem mondott nagynénjének. Hallgatott.

A király tesz

Nehéz ködként ülte el a jövő feletti aggodalom a király lelkét. A ködből csak a távol csúcsok ragyogtak elő, miket jól lehetett látni; de hogy mi van alant, mely utak vezetnek hozzájuk, ez a földi homály titka.

Mit cselekedjék? – Ha szentesíti a törvényt, ellenségévé teszi azt a rejtelmes tábort, mely, mint a fehér hangya, észrevétlen működéssel várat rak a maga fejedelmének, s mint a fehér hangya, észrevétlen működéssel egész házakat elpusztít. Egy vitéz ősének hős vérével írott sorok beszélnek erről, kit e titokteljes hatalom az inkák trónjára emelt egykor, s midőn a fejedelem szabadulni akart tőle, akkor ugyanez a hatalom a vesztőhely fövenyére dobott. – És kit tesz szövetségesévé ugyanakkor, midőn ezeknek hadat üzen? A demokráciát, a liberalizmust, mely magát az Istent sem ismeri el királynak, nemhogy a királyt Istennek. Ismer-e a demokrácia “jó királyokat”? Nem Saint-Just mondata-e a jelszó: “Király volt! ez a bűne!?”

Ha pedig nem szentesíti a törvényt, akkor kezébe adta magát e sötét hatalomnak, mely szintén nem jó barátja, nem szövetségese; melynek törekvése felhasználni a király nevét önző céljaira, hogy azt gyűlölje meg a nép, azt ítélje el a történelem; melynek világos cselszövénye a királyt, kinek szabad szellemében nem bízik, boldogtalanná tenni mint embert; gátul állni szívének hajlamai elé; megakadályozni, hogy szerelmét emelje a trónra, kényszeríteni gyűlölettel kötött, áldástalan házasságra, családi trónkövetelők számító kárörömére.

Az egyik oldalon egyik ősének rémképe, ki saját akarata után ment és megcsalatva, elárulva, a vérmezőn lehelte ki ifjú hősi lelkét; a másik oldalon egy másik ősének alakja, ki engedett magával mindent tenni, és élte egyhangú napjait a reszkető vénségig, neveztetve felségnek és atyának, midőn egyik sem lehetett.

És nincs senki, aki a királynak e lelki tusájában segélyére jöjjön; ki egy tanácsadó szóval a kettős mérleg egyik serpenyőjét lebillenésre bírja. Olyan egyedül áll az egész világon!

Akármelyikre határozza el magát, abból lehet jó, lehet rossz. Mindkét vitázó félnek a priori egyenlően erős érvelései vannak. De az “élet” melyiknek fog igazat adni? Itt a göcs!

Ha csak saját magáról volna szó, meg tudna magának felelni. De itt országainak nyugalma függ a kérdésben, s talán egy világrész sorsa!

Az egész világon nem volt senki, akitől lelke erőt kérhessen kölcsön. Magára volt hagyatva. Tehát egyedül akart maradni. Udvarnokainak megparancsolá, hogy ma egész estig ne bocsássanak hozzá senkit. Senki ne nyissa rá az ajtót. Még a családtagok közül sem akar elfogadni senkit. Estére együttes kabinettanácsot hivatott össze, melyben a családtagok és a miniszterek veendenek részt, akkor tudatni fogja elhatározását.

És azután nyugtalanul, öneszméivel küzdve, járt alá s fel dolgozószobájában.

Delet harangoztak. Megállt a harangszót hallgatni.

Tehát igazán ez volna az utolsó harangszó? Vagy még a vesperát és az “angelus”-t meg fogja hallani estére: csak a matutinát nem többé?

– Ki mer ilyenkor bejönni?

A főkomornyik alakja jelent meg görnyedezve az ajtóban.

– Mit háborgattok? Nem mondtam, hogy senkit se fogadok el?

– Ezt az egyet mégis el kell fogadnia felségednek.

– Kell!? – kiálta fel indulatosan a király; kinek ezt a szót soha még nagynénje, még niniszterelnöke sem merte szemébe mondani, s most és ily lélekállapotában egy cseléd meri ezt odadobni eléje vakmerően.

– Kell! Felséges úr! – sietett a cseléd ismételni. – Hermione Peleia Romanovna cárina vár kihallgatásra.

E névre a király arcát egy pillanatra elhagyta a vér.

Szíve elkezdett sebesen dobogni. Tántorgott, szédült.

– Várj! – inte a főkomornyiknak. Rendbe kellett szednie magát; hiszen minden tagja királyiatlanul reszketett. Erre ez egyre nem volt elkészülve. Valami sugallta neki, hogy ez az utolsó, legnehezebb próbatét, melyet szívére mértek. De ennek még nem várt vége lehet.

Lassankint visszatért arcára a pír. Azután nagyon is visszatért. A reszketést hőség váltotta fel. “Megálljatok! – mondá magában – ti idehoztátok őt elém! Ám lássátok, hogyan vihetitek el innen?”

– Vezesd a cárinát és kísérőnőit az elfogadási terembe – parancsolá a király. – Sietni fogok oda.

És azután nem várta vissza komornyikját, hogy átöltözzék. Más ruhát öltött. Nagynénje előtt csak úgy jelent meg, mint unokaöcs; de Hermione Peleia előtt császárkirály akart lenni. Mellékszobáin át sietett az elfogadási terembe.

Hermione Peleia nagyhercegasszony orvosnője és jogtudornője kíséretében várt ott. A Parabolana-hölgyek sárga-fekete öltözete volt rajtuk.

Császár és király akart ő Hermione Peleia előtt lenni, s midőn meglátta őt magához ily közel, gyermekké lett. Az a boldog idő jutott eszébe, mikor egymást legelőször látták mint gyermekek: mikor szülőik örömkönnyező szemei előtt gyűrűt váltottak. Az oly régen volt már!

De azért a király mégsem állhatta meg, hogy elfeledve minden fejedelmi méltóságát, félig vágyó örömtől, félig dacos elhatározástól hajtva, oda ne siessen hozzá, és kezét ne nyújtsa neki, s midőn megkaphatta a viszonzó kezet, ott ne tartsa azt magánál, s a leggyöngédebben ne szólítsa őt nevén:

– Hermione!

– Felséges úr!

– Mi egykor neveinken hívtuk egymást.

– Akkor neveink egyenlők voltak. Trónörökös volt mindkettőnk címe. Ön most császár és király –, én pedig Saherij Hermione Peleia kisasszony vagyok.

– Ó! ne gúnyolódjál.

– Nem gúny ez, felség. Száraz való. Hivatalosan van ez tudtomra adva. Felséged törvényszékei mondták ezt ki ítéletileg. Íme itt az ítélet. Ez hozott ide engem.

Ezzel átnyújtá a cári hercegnő a magával hozott iratot a királynak.

– Ki merte ezt tenni?– kiálta fel lángoló haraggal a király, midőn megpillantá a borítékra írott nevet.

– Tekintsen bele felséged, és meg fogja érteni.

A király végigolvasta az iratot. Eleintén a bámulat és a bosszúság tölté el lelkét; de egyszerre kezébe akadt a vörös fonál, mely e cselszövény gubancát megoldja. Akkor aztán visszatért nyugalma.

– Nekem van tudomásom ez ügyről. Tatrangi Dávid menyasszonyát, Szentivánfai Rozálit a Sabina visszaköveteli magának.

– S erre joga van a szentesített alapszabályok és a gyámi hatalom erejénél fogva. A törvényszék kénytelen volt a Sabinának igazat adni.

– Ezt mondja a jogtudornőd?

– Ő itt van velem.

– Hm! – Nem volt jogtudornőd a szent-marxi nőiskola növendéke?

– Igen, felség!

– Értem. És most ő adta neked azt a tanácsot, hogy hozzám jöjj. Mit kívánsz tőlem?

– Felség! Még nem alázott meg annyira a sors, hogy minden büszkeségről letegyek. Nem az bánt, hogy nekem, mint Saherij kisasszonynak a helyhatóság utolsó bérszolgája előtt is kaput kell nyittatnom. Én tudom becsülni a polgárok közötti egyenlőséget. De ahol az egyenlőség fennáll, ott minden polgárnak a háza az ő vára; “my house is my castle!” S olyan törvény ott nincs, mely bárkinek is jogot adjon a “király nevével” más házába betörni. Ez országban szabad az. De viszont vannak kivételek, melyek jogot adnak egyes házak birtokosainak, hogy kapuikat minden világi hatóság elől bezárják. Ezek a kolostorok.

– Úgy-e? – szóla közbe a király. Egyet villámlottak szemei. Jól találta ki sejtelme a talány nyitját.

– Én házamat nyomorultak ápoldájává avattam fel. Azok a nők, kik e házba belépnek, viselik a szentek glóriáját s a mártírok töviskoszorúját. Isten látja azt jól. De az emberek nem látják. A Parabolana-menhely csak magánápolda, nem fölszentelt zárda. Én tehát, hogy magamat és a velem együtt lakó tiszteletreméltó nőket minden jelen és jövendő zaklatástól megmentsem, folyamodtam pápa őszentségéhez, hogy a Parabolana-menhelyet avassa fel kolostorrá, s engemet erősítsen meg abban mint fejedelemnőt. A pápai breve megjött, íme itt van. S én elhoztam azt felségedhez, hogy “placetum regium”-át kérjem hozzá. Remélem, felséged nem fogja rossz neven venni Saherij Hermione kisasszonytól, ha mégis “fejedelemnő”-vé lenni vágyik.

Egészen belelátott most már a király a cselszövénybe.

Nem Mazrur és társainak brutális erőszakoskodása volt itt a mozderő. Az csak a gép volt.

Most aztán tudta már a király, hogy mit fog tenni, hogy mit kell tennie.

Számítottak az ő gyöngeségére. Azt vélték, hogy az északi Nihil országától annyira retteg, hogy nem meri megsérteni annak egyik közegét, hogy nem meri királyi vaskesztyűskezével torkon ragadni Mazrur és társai cégének hidráját. Hanem hogy inkább engedi szerelmesét, saját eljegyzett mátkáját a világtól megválni, s zárdafejedelemnővé lenni, hogy a szégyentől így oltalmazza meg.

Sokszor megesett az már, hogy egy szelid emberből hőst csináltak azáltal, hogy még jobban meg akarták alázni.

– Ha! – Ez egy szótagú hang hagyta el a király ajkát. Lehetett az nevetés, vagy dac, vagy önkérdezés hangja. Átvette Hermionétől a pápai brevét.

– Tehát te zárdafejedelemnő akarsz lenni, Hermione – szólt a bizalmas nyájasságtól enyhített hangon. – Lásd, én is zárdafejedelem vagyok itten: a “szegénység”, “alázatosság” és “nőtlenség” hármas fogadalmával. Aláírásomat kívánod? Akkor meg kell látogatnod cellámat. Akarod-e? Hiszen mi szentek vagyunk mind a ketten, és mégis összekötve. Matrimonium Sancti Josephi! A két úrhölgy kövessen bennünket. Meglátogatod-e velem cellámat?

A király karját nyújtá Hermionénak, a cári hercegnő egy parancsoló pillantást vetett kísérőnői felé; azzal a király karjára támaszkodva, engedé magát annak dolgozószobájába vezettetni. A két udvarhölgy megállt a szoba nyitott ajtajában, s hallhatott egy-egy szót, amit a király és a hercegnő egymással beszélt.

A király leülteté Hermionét az egyszerű karszékbe, mely íróasztala előtt volt.

– Nézd, ez itt az én oltárom – szólt, íróasztalára mutatva. – Itt szoktam Istennel beszélni, országaim sorsáról, lelkem nehéz küzdelmeiről. Itt hullanak senkitől nem látott könnyeim; itt álmodom ébren, senkitől nem sejtett örömeimről. Ó! Az egész világon ez az egyedüli hely, ahol nyugton érzem magamat. Ez az én oltárom. És lásd: ennek peristeriuma is van. Benne áll a szentkép, melyhez lelkemet fölemelem, és a zsolozsmák, miket hozzá elsóhajtok. Akarod e képet látni?

A király felnyitá íróasztala peristeriumszerű rejtekét, s kivette abból azt a könyvet, melynek legelső lapjára Hermione arcképe volt festve.

A hercegnő szemeit önkénytelen ellepte a könny, midőn arcképét megismeré.

Hermione bárhova nyitott a könyvben, nem talált abban mást, mint lángoló szerelmet; büszke, égben járó, napsugártiszta szerelmet; fájó, fejedelmi kínokkal teljes szerelmet; földet megingató, tengert felforgató, láncra vert óriások szerelmét.

Egész fölháborodottan kelt föl az asztaltól, és arca lángolt; de abban a lángban éppen annyi volt a büszke harag, mint a szenvedélyes szerelem.

– Árpád! – szólt, megragadva a király kezét, s először szólítá őt nevén, egész önfeledten. – Arra, hogy mi ily szavakat mondjunk és viszonozzunk egymásnak, kettőnk közül egyikünknek királynak kellene lenni.

– S nem vagyok-e én az?

– Nem!

Ez a szó oly hangosan volt mondva, hogy meghallhaták az ajtóban állók is, és találgathaták belőle, vajon miről beszélnek “ők?”

– Nem vagy az! Amely országban fényes nappal, az uralkodó szemei előtt felütheti sátorát a rabszolgakereskedés, s vásárra viheti a nemzet leányait ezerszámra, s eladhatja a külföld minden szibaritáinak; amely országban a menekült szerencsétlent a külföldi üldöző bérszolgái azilumából kiverhetik; amely országban pénz veszi meg a törvényt; amely országban a fosztogatásnak rendszere van, a gyalázatnak temploma van; amely országban a trónban ülőnek mindenki parancsol, de ő nem parancsol senkinek: annak az országnak a feje nem király – csak megkoronázott báb!…

Ez fennhangon volt mondva! Nem tehetett róla. Kitört szívéből a rég ápolt keserv. – Ingerelve volt rá. A király vallomása oly villanyszikra volt, melynek a kitörést elő kellett idéznie.

A király pedig bámulva nézte a csodaszép haragvó alakot – és hallgatott. És szemei nem tudtak megválni e szép villámló szemektől.

Hermione leküzdé lihegő keble viharát.

– Kérem, felség – szólt a király asztalán heverő pápai brevére mutatva: – legyen olyan kegyes, és írja rá, hogy “placet”.

– Azt kívánod, hogy aláírjam nevemet? – kérdé a király, mélyen tekintve a hercegnő szemeibe.

– Könyörgök.

– Jó! Tehát aláírom a nevemet.

A király megmártá tollát. Hermione hercegnő keserű nyugalmat erőszakolt magára.

A király aztán fogta azt a másik iratot, mely íróasztalán feküdt, annak a végsorai után írá alá nevét. A pápai brevét pedig fogta és félretevé egy mellékasztalra.

– Megtörtént. Aláírtam.

– Mit, felség?

– Azt a törvényt, melyet országgyűlésem hozott a kolostorok eltörlése iránt. Azt kívántad, hogy király legyek: király leszek! Eddig nem voltam az; ezután az leszek. De akkor, az égre mondom, te királyném fogsz lenni! Elbocsátom azokat a minisztereimet, kik kezeimre, lábaimra tekergőztek, mint a fűnyűg, s akadályoztak minden szabad mozdulatban. Fel akarok emelkedni és haladni! Kezembe akarom venni a zászlót, mely a becsületesek, a szabad emberek zászlója. Járni akarok öneszem és önszívem vezetése után. S akkor aztán, ha rám akar szakadni a világ, az én fejemet találja legfelyül.

– Akkor mindkettőnkét együtt találja! – rebegé mélyen elfogódva a hercegasszony, s mindkét kezét nyújtá a királynak.

Ah! mennyi heves csókkal lett e kéz elhalmozva! A király egészen elfeledé, hogy tanúk is vannak jelen, akik mindent látnak és hallanak. Bánta is már. Holnap úgyis minden utca tele lesz azzal.

– Most már olvashatod! – szólt Hermionénak, a kitárt naplóra mutatva. A hercegnő gyermeteg örömmel ült le, és olvasá reszketve egyik lapot a másik után; egy-egy költemény volt minden lap, és minden lap után mély gyönyörrel tekintve fel, a királyt kereste szemeivel.

Igen. Keresnie kellett őt, mert a király nem állt meg most a háta mögött, hogy vállán áthajolva, együtt olvassa vele szerelmi vallomásait. Nem. Hevesen járt fel s alá szobájában, míg a hercegnő olvasott, s beszélt merész szavakat félig hozzá, félig önmagához.

– Majd megmutatom én nekik, hogy tudok szétütni közöttük! Majd megérzik ők, hogy a királyi bot nem játékszer. Velünk fog tartani minden becsületes ember. És minden hazafi. Aki ellenségünk akar lenni, álljon szemközt! Azt leverjük! Nem fogunk félni a kardmarkolattól sem.

És Hermione Peleia szemeinek tekintete annál nagyobb gyönyörrel kísérte őt, mentül nagyobb figyelmetlenséget tanúsított a király vendége iránt. Így tetszett neki a király.

A király pedig, amint egyszer hozzákezdett a repüléshez, olyan kedvet kapott hozzá, hogy le sem szállt többé. Főkomornyikját becsengeté.

– Siess! Boldogult anyám lakosztályát a déli palotaszárnyban ma estig hozasd rendbe. Nagynénémet, a jó Karolinát, ki e lakosztály egy részét elfoglalva tartja, értesítsd, hogy vendége érkezik: Hermione Peleia Romanovna hercegasszony – még ma!

– De felség!… – szólt közbe a hercegnő.

– Ne beszélj nekem az udvari etikettről! Hát majd el fognak rajta szörnyedni az udvar hipokritái és sycophantjai. De majd adok én nekik még ma egyéb elszörnyedésre való okot is. Te kísérőiddel együtt itt maradsz addig nálam. Én ragállyal terhelt Alhambrádba többé vissza nem bocsátalak. Kérdem is én, hogy mit mond rá a pruderie? Itt kell maradnod nálam. Szükségem van rád. Egyedüli tanácsosom vagy. És énnekem még ma estig egész halmaz indítványt, javaslatot kell elkészítenem, amit nem bízhatok másra, s amit a mai kabinettanács elé kell terjesztenem. A következmények mindkettőnket érdekelnek. Itt nincs idő azon tanakodni, hogy milyen udvari szertartással lépj be legelőször a palotába, hanem arról van szó, hogy miként meneküljünk egy süllyedő hajóból egy mentő dereglyébe.

Azzal ismét főkomornyikjához kezdett beszélni.

– Azután elsietsz a hercegnő parancsával az Alhambrába, s azt átadod Szentivánfai Rozáli úrhölgynek, ki a hercegnő udvarhölgyeivel együtt ide fog sietni.

– Hát az én nyomorult betegeim? – rebegé a hercegnő.

– Van rájuk gondom. – Azután sietsz fölkeresni a Hotel du Monde-ban bizonyos Tatrangi Dávid urat, ki a legegyszerűbb orvosszerrel az egész Székelyföldön megszüntette a pellagrát, s gyógymódját nekünk ingyen felajánlá. Azt felkéred, hogy a hercegnő által alapított pellagrakórházat azonnal vegye gyógykezelése alá. Holnap reggel pedig jöjjön fel hozzám kihallgatásra. Várj még. Utadba ejted a rendőrfőnököt, és tudatod vele, hogy haladéktalanul siessen fel hozzám. Most repülj! Mindezt elvégezz. Így nem érsz rá, hogy valamit kifecsegj.

A főkomornyik a rábízottak halmaza alatt szédelegve távozott el.

A király pedig egy széket húzott Hermione Peleia hercegasszony mellé, elővett íróasztala fiókjából egy halmaz okiratot, és azt mondá neki

– Most már nézd ezeket át, és mondd meg, jól lesz-e így, ahogy én gondoltam?

A hercegnő olvasott és bámult. A királynál rég el volt az határozva mind, amit ő óhajtott; rendszeres tervbe idomítva; részletesen kidolgozva. Csak az elhatározás hiányzott hozzá, hogy azokat világ elé hozza. Hermione eddig csak szerette a királyt: most már becsülte is.

És azoknak a terve, akik azért hozták ide Hermionét, hogy őt a kolostorba vezessék, nagyon megfordult; a trónra segíték fel…

A két tudornő azalatt ott állhatott az ajtóban, és tanakodhatott magában, szótlanul, mi történik itt most. Ez a kis büntetés elfért rájuk. Meg volt az érdemelve. A király nem is igen szánakozott rajtuk. Úgy tanácskozott a Hermione elé rakott iratok felett, mintha nem is tudna a két hölgy jelenlétéről.

Hogy azon hosszú három óra alatt, mely az udvari főkomornyik rendelkezésére állt a kabinettanács összeültéig, hogyan nem árulta az el a királytól vett parancsot a cári hercegnő elfogadtatása iránt a két hatalmas családtagnak, annak magyarázata nem annyira a megbízott jellemében, mint inkább a körülmények találkozásában keresendő.

Sietett bíz ő egyenesen Karolina főhercegnőtől lejövet Mária Annunziata főhercegnőhöz; de annak főudvarmesternőjétől azt a választ nyerte, hogy őfensége kápolnájában imádkozik. (Mint természetesen sejthető: az ég sugallatáért a király leendő elhatározására.) Itt tehát nem adhatva túl a becses titkon (a főhercegnő sokáig szokott ájtatoskodni), futtában felsietett Henrik Zsigmond főherceghez, kihez mindenkor bejelentés nélkül volt bejárása. Annak a főkomornyikjától meg azt hallotta, hogy őfensége a vérmezőn van, a pneumodromonban. “Pneumodromon”? Ezt a szót a főkomornyik úr sohasem hallotta; hanghasonlatosságból azt hívé, hogy az valami olyan “hyppodrom”-féle. – “No ott majd rátalálok!” Hiszen rá is talált. Csakhogy az a pneumodromon nem más, mint egy nagy hadi léghajó, mellyel éppen most tesznek próbát a Vérmezőn, egy század katona kezében tartott kötéllel vezeti a légben úszó szörnyet pórázon előre-hátra, kísérletül annak hadi tényekben alkalmazhatóságára. A főherceg fenn ül a pneumodromonban, s oda bizony a főkomornyik nem mehet utána.

Mire aztán küldetéséből visszakerült, akkor meg már a családtagok mind összegyülekeztek a tanácsteremben, s ott felötlés nélkül nem lehetett hozzájuk furakodni.

Más embernek pedig nem volt érdemes a titkot elárulni. Nagy megnyugtatására szolgálhat mindenkinek, hogy ingyen nem árulnak el senkit.

A főkomornyik egész jó lélekkel jelentheté őfelségének, hogy minden rábízottat elvégzett, és semmit el nem árult.

A király nem törődött most az ő csekélységével.

Lelkében új erőt érzett, amióta terveit Hermione Peleiával közölte, s őáltala helyeselve találta. E kedves “tanácsosának” figyelme néhol segített kiegészíteni a hiányokat, rokonszenves lelke kitalálta a még ki nem mondott gondolatokat, s buzdítást adott a tétovázónak, hogy merjen.

A király saját lelkét találta kiegészítve a cári hercegnőben, s ettől fogva tudott bízni önmagában.

Ő maga kísérte fel Hermionét nagynénjéhez, Karolinához, ki egy dán királyi herceg özvegye volt, a család egyik legrokonszenvesebb tagja, ki mind a királyt, mind a hercegnőt gyermekkoruktól fogva igen szerette, de az ország és a család ügyeibe nem avatkozott soha. A főhercegnő mint szerető rokon fogadá a cári hercegnőt, némi reszketést árulva el; mert tudta az elfogadás következményeit. Ez Árpád királynak még koronájába is kerülhet.

A király búcsút véve a cári hercegnőtől, visszatért dolgozószobájába, s ott várt, míg főudvarmestere és főajtónállója jönnek jelenteni, hogy a kabinettanács együtt van.

Akkor egy összehajtott ívrétű papírt felvett asztaláról, még egyszer végigfutott annak kikezdésein, s azzal keblébe dugva azt, átment a tanácsterembe.

Ez azon terem volt a régi várlakban, melyben őfelségeik a hajdani udvari bálok alkalmával cercle-et szoktak tartani.

A hosszú, szőnyeggel leterített asztal felső végén szokott ülni a király, alsó végén Mária Annunziata hercegasszony. Ő az egyedüli női családtag, ki a tanácsban üléssel bír; s akik értenek a symbolisticához, azt a felfedezést is tehetik, hogy ez asztalnak két elnöke van; sőt néha éppen ott van az “asztalfő”, ahol a főhercegnő ül.

Jelen vannak azonkívül az uralkodócsalád többi Budapesten levő tagjai, kik mind az asztal egyik felén ülnek, a király jobbja felől, míg a bal oldalt a miniszterek foglalják el.

A feszült várakozás mély csendje fogadta a királyt. Az ajtók nesztelenül záródtak be, a léptek hangja elveszett a szőnyegeken. A boltozatról levilágító Drummond-lámpa minden árnyékot elűzött a teremből. Teljes világosság és teljes csend volt, ami legjobban megpróbálja egy szónok lélekjelenlétét. Két gyertya égett azonkívül a király előtt, egy arany feszület mellett; e gyertyák lobogványa a Drummond-fény mellett mint kék-veres lidércláng tűnt elő.

A királyt néma főhajtással fogadá a kabinettanács, mit őfelsége komoly tekintettel viszonzott; aztán elfoglalta helyét, s inte, hogy üljenek le.

Azután kivette kebléből az összehajtott iratot, és kiterjeszté azt maga előtt. Erre csendes mozgás támadt. Mi lehet a teleírott íven?

“Szeretteim, Híveim!”

“Isten sugallatát és saját meggyőződésemet követve, tudatom veletek többrendbeli elhatározásaimat.”

“Miután alkotmányos országban törvény az, amit a többség határoz, ennélfogva én mint a törvényhozás második tényezője, a magyar országgyűlés által hozott és elém terjesztett törvényt a szerzetek eltörléséről, ezennel királyi aláírásommal szentesítém.”

Egy halk, felszívott sóhaj hallatszott sokszorozottan e szavakra, az elszörnyedés szótlan hangja.

És abban a pillanatban egyszerre kialudt a padmalyról alávilágító Drummond-fény lámpa.

Lehet, hogy csak a gépkészülék ügyetlensége okozta ezt, lehet, hogy színpadi hatásra számított terv szerint oltották azt ki, egy titkos jeladásra; a királyt nem zavarta az meg. Ott égett előtte a két gyertya. Őneki elég volt az, hogy iratát lássa; hanem az egész nagy terem a két gyertya mellett félsötétben maradt, s az asztal többi alakjai, mint egy rembrandti háttér csoportozata, tűntek elő a homályban.

A király arca és az arany feszület volt csak megvilágítva.

Folytatá:

“E törvény végrehajtásával megbízom belügyminiszteremet.”

“Egyúttal kötelességévé teszem belülgyminiszteremnek, hogy az általam összeállított tervezet alapján a törvényesített szerzetek tagjaira nézve érdemeikhez és szellemi tehetségeikhez mért munkakörnek rendszeresítéséről, a tehetségteleneknek illendő ellátásáról szóló törvényjavaslatot a képviselőháznak azonnal beterjesszen. Továbbá a nem törvényesített szerzetek birtokviszonyait elintéző törvényjavaslatot; azonkívül a honosítást és polgárosítást szabályozó törvényjavaslatot, valamint a katholika egyháznak a nevelés ügyében megadandó autonomiáját, s az országos nevelési alapnak ezzel összekötött célszerű kezelését megállapító törvényjavaslatokat, mind együttesen még ez ülésszak alatt a ház asztalára letegye.”

Jó, hogy ily sötét volt. Nem lehetett látni a hatást az arcokon.

A király pedig még mindig nem félt a sötétségtől. Folytatá:

“Ezenkívül kötelességévé teszem belügyminiszteremnek, miszerint többszörös indokolt panaszok érkezvén hozzám aziránt, hogy létezik Magyarországon egy oly intézet, mely humanitárius cím alatt kárhozatos erkölcsrontó emberkereskedést űz; többen az érdeklettek közül, kik hazájukba visszaszökhettek, tanúskodván aziránt, hogy Oroszországba nem mint férjhez adott nők, de mint eladott rabnők vitettek el, annálfogva ez intézet vezetői ellen, bárkik legyenek is azok, rögtön a legszélsőbb szigor alkalmaztassék; az intézet ügyei egy az országgyűlés által kiküldendő bizottság által megvizsgáltassanak; az intézetben bármily cím alatt létező nők azonnal rokonaikhoz visszaküldessenek; s akik ez ügyben bűnösöknek találtatnak, a büntetés legnagyobb mértékével sújtassanak.”

Hah, hogy igyekezett az a két gyertya fényesebben lángolni. Az arany feszület töviskoronás királya, mintha ölelésre tárta volna karjait a másik király elé, mintha mondta volna: “folytasd!”

“Ugyanennek folytán meghagyom külügyminiszteremnek, hogy minden ez országos botrányra vonatkozó vádak kiderítése iránt szükséges adatokat az orosz kormánytól megszerezni minden úton törekedjék.”

“Továbbá meghagyom kereskedelmi miniszteremnek, hogy Erdély székely földén felállított hyalichor gyár cégének, Tatrangi és Társának új találmányára húsz évi szabadalomlevelet kiállítson, s annak az ideig külvámmentessége iránti törvényjavaslatát a ház elé terjessze. Ezzel egyidejűleg kívánom, hogy belügyminiszterem és pénzügyminiszterem egy törvényjavaslatot készítsenek, egyetértőleg a hadügyminiszterrel és honvédelmi miniszterrel, mely szerint a Gyilkos-havas mellett fekvő öt négyszegmérföldnyi kamarai birtok azon székely letelepülők számára átadassék, kik az ichortermeléssel és a hyalichorgyártással foglalkoznak, adó és katonai szolgálat aluli mentességgel.”

Kezdett csendes feszengés hangzani a nyugtalanított karszékeken.

“Azonkívül meghagyom belügyminiszteremnek, hogy az orvosi tanács által kipróbált és jónak talált ,ichorismust’ a legnagyobb sietséggel minden közkórházaknál alkalmaztatni el ne mulassza, s ezt ugyanazon országos rendszabályok sorába vegye fel, melyek közé a himlőbeojtás tartozik.”

A teremben még mindig félsötét volt. A főudvarmester sietett a partialis lámpafogyatkozás után azonnal a fővilágítómestert fölkeresni, hogy az ekklipsist oszlassa el, de még nem talált rá. A király nem láthatta a távolabb ülők arcain szavainak hatását.

Azokra pedig még sok meglepetés várt.

“Miután kultuszminisztériumom teendőit ezentúl belügyminisztériumomra óhajtom átruházni, eddigi kultuszminiszteremet, királyi kegyem biztosításával e hivatalától fölmentem, és ugyanőt németországi nagykövetemmé kinevezem.”

“Mivelhogy azon miniszteri állomásnak, mely személyem mellé rendeltetett, most már az év egy részét ez országban töltvén, semmi értelme nincsen, e miniszteri állomást megszüntetem, s annak jelenleg betöltőjét Horvátországunk báni méltóságába emelem.”

“Nagy fontossággal bírván országainkra nézve Galíciának kielégítése és állami szervezése, valamint hadseregeinknek tervszerű vezénylete, ezennel kinevezem kedves bátyámat, Henrik Zsigmond főherceget Galícia helytartójává és hadseregeim generalissimusává, azon meghagyással, hogy székhelyét Krakkóban haladéktalanul foglalja el.”

“Kedves bátyámat, Ottó herceget ezennel utasítom, hogy ausztriai honvéd-főparancsnoki állomását betölteni siessen, s ezzel együtt járó feladatait végezze.”

“Szeretett nagynénémnek, fenséges Mária Annunziata főhercegasszonynak azon többszörösen ismételt óhajtásába, miszerint udvartartását zord éghajlatunk alul a kies Salzburgba áttehetnie engedjem, nehéz szívvel bár, de indokai által meggyőzetve, beleegyezem…”

(“Hisz ez valóságos razzia!” – suttogá egy hang a félhomály hátterében.)

“Végül tudatom híveimmel és szeretteimmel azon rám nézve kedves, és hiszem, hogy egész országomra nézve örvendetes eseményt, miszerint amaz ígéretteljes összeköttetés, melyet Istenben boldogult dicső szülőim több év előtt a köztem és Hermione Peleia cári hercegnő között végbement ünnepélyes eljegyzés által felavattak, a mai napon fenséges jegyesem szívélyes elhatározása és beleegyezése által újból megerősíttetett; mely frigyet Isten áldása s híveim és szeretteim üdvözlete fogja bizonnyal kísérni: óhajtom.”

E percben újra kigyulladt a Drummond-lámpa; de e készülék szokása szerint az első kiviláglás csak néhány percig szokott tartani, hogy ismét elsötétüljön, s aztán csak újabb nehány pillanatnyi szünet után kezd a teljes világításhoz.

E meglepő perc alatt, melyben a hirtelen kigyúlt világ véletlen talált mindenkit azon alakjában, melyet a biztos sötétségben ki-ki fölvett, a következő képet látta a király maga előtt:

Henrik Zsigmond főherceg mindkét kezébe kapva tartá kardját, tán hogy az asztalra vesse, vagy hogy kirántsa hüvelyéből. Arcán a harag és dac kifejezése volt; Mária Annunziata főhercegnő székéről félig fölemelkedve, kinyújtott kezével a királyra mutatott, mintha azt mondaná: “le onnan a trónról!”; a kultuszminiszter a düh és elfojtott gyűlölet hiénatekintetével nézett a királyra; a személye melletti miniszter előkelő gúnnyal vonta félre száját; a hadügyminiszter, arcán a legnagyobb ijedtséget fejezve ki, két kezével kapott fejéhez; a belügyminiszter pedig feldúlt hajában vakart az öt körmével; és a többiek ott sorban mind megannyi hogarthi mintául a megriadást, a csúfondároskodást, a pártdühöt, a fanatizmust, a kárörömöt, a felségsértő gőgöt fejezék ki; volt egy ragyogó arc is köztük, csak egy, a honvédelmi miniszteré; a pénzügyminiszter hátrahajtá a fejét, és nyelve hegyét fogai közt tartva elmélkedett a hallottakon; a külügyminiszter pedig háttal fordítá a fejét.

Ez a látvány csak egy pillanatig tartott. Azután ismét sötét lett. Az is tartott nehány percig. Ezalatt a meglepett alakok ismét rendezheték magukat. E nehány perc alatt a tompa csendben halk suttogás támadt az asztal körül, mintha mindenki szomszédjával cserélne eszméket. A király nehány érütésig megpihent.

Azután ismét szólt. Szilárd, csaknem recsegésig kemény hangon.

“Mindezek pedig, amiket itt és most előadtam, változhatatlan uralkodói akaratom és elhatározásom…”

A Drummond-fény most már teljes világítással jelent meg újra.

Az asztal körüli arcok mind rendben voltak már. Semmi változás, semmi indulatkifejezés sehol. Ünnepélyes komolyság volt és csend.

E várakozásteljes csend közepett Henrik Zsigmond főherceg fölemelkedett székéről, és így szólt:

– Felséges rokonom, császárom és királyom! Én a rám ruházott magas megbízatást mély hódolattal fogadom el, s hiszem, hogy mindazon hű alattvalói felségednek, kiknek vállaira e mai napon annyi megtisztelő feladat nehezült, felséged akaratából, hasonló készséggel ajánlandják fel minden tehetségeiket felséged trónjának és koronáinak megvédésére.

E szóknál mindenki felállt, és egyhangú volt a halk szózat:

“Éljen a király!”

Mintha nem is ugyanazok az alakok lettek volna, akiket ama futó pillanatban mutatott fel a Drummond-fény.

Midőn mindenki visszaült helyére, Mária Annunziata főhercegnő állva maradt.

– Kedves öcsém, felséges uram, még nekem van nehány szavam tehozzád. Igaz, hogy többször óhajtottam az udvar zajától félrevonulni és kies Salzburgom csendjében tölteni életem hátralevő napjait. Te most, midőn oly lépésre szántad el magadat, mely királyi fejedre egyaránt hozhat fényt és veszélyt, engedd meg nekem, hogy amint tőlem telik, a fényt növeljem, s a veszélyt megosszam. Engedd meg nekem, hogy császári arádnak nászdiadémját én tehessem föl homlokára: a család legöregebbje.

A király meg volt hatva; fölkelt székéről, odasietett nagynénjéhez, annak megcsókolá a kezét, mire a főhercegnő megölelte a királyt.

Mikor a király ismét széttekintett, saját szemei is nedvesek voltak, s úgy látta, hogy a nagy kabinettanács tagjai mind a szemeiket törülik.

A király utoljára is elhitte, hogy a Drummond-fény hazudott az imént.

Ámde legyen szabad őfelsége legmagasabb hitével szemben azon legalázatosabb véleményünknek kifejezést adnunk, hogy a Drummond-fény igazat mondott.

És ha őfelsége e rövid percig látott tüneményben felismeré vala a sors intő orakulumát, nem hágy meg egynek is a kezében semmi ártó eszközt, azok közül, kiknek arcait eltorzítva látta, legyen bár ez ártó eszköz kard, marsallbot, írótoll, pecsétnyomó vagy kulcs!

Az egyetlen nagyhatalom

Mikor a király kabinettanácsa minden tagjának legforróbb hódolatnyilatkozatait hallá, az a vágya támadt, hogy megmondja nagynénjének azt is, hogy arája már itt is van a várban mint Karolina főhercegnő vendége. Hanem ez ügy mégis az udvari etikett belügye volt, s nem volt elintézhető a plénum előtt. Majd holnap a szűkebb családtanács vegye ezt tudomásul.

Csakhogy holnapig még egy egész éj van közben – s éjszaka a sötétség a király. És a reggel kezdődik a matutina órájával.

Mikor a kabinettanács eloszlott, Mária Annunziata főhercegnő és Henrik Zsigmond főherceg együtt kocsiztak a főhercegnő palotájáig, melynek kapuján aztán éjfélig szakadatlan jártak ki s be a hintók, amikből tábornokok, főurak, főpapok szálltak ki, s rövid idő múlva siettek ismét odább. Valami tervet forraltak ott. Talán valami gyors, döntő elhatározást. Késő éjjel küldettek parancsok a kaszárnyákba. A királyi vár őrizetére rendelt ezred minden nesz nélkül mással váltatott fel. A nagy pneumodromon megtöltve állt készen a vérmezői óriási műhelyben. Hogy mi van készülőben, azt nem tudta senki; hanem egy titkot rebesgettek már: azt, hogy holnap reggel három órakor a főváros minden templomának tornyában a harangok a szokott matutina helyett vészkongással félreveretve fognak felhangzani, s akkor aztán – kezdődik valami.

Hát a király nem tudott meg ebből semmit?

Nem. Amint vége volt a kabinettanácsnak, sietett Karolina főhercegnő lakosztályába, s ott azután Hermione Peleia csengő hangjai mellett elfelejtett a matutina harangszaváért aggódni, elfeledte, hogy van még világ odakinn; és hogy a világon most éjszaka van.

De ugyan ki is hozott volna hírt a királynak?

Mikor miniszterei lementek a várlépcsőkön, s megálltak, hintóikat várva a vestibule előtt, a hadügyminiszter így szólt:

– Mához egy esztendőre itt van a háború. Én sietek összehívni a tartalékot.

A rendőrminiszter azt mondá:

– Mazrurt csak elfogom még ma; de hogy a “Társait” ki fogja el, azt nem tudom.

A pénzügyminiszter így szólt:

– Én siethetek egy százmilliós kölcsönt valahol megkötni még az éjjel.

A külügyminiszter véleménye ez volt:

– Holnap elkezdhetem a boxirozást az egész európai diplomáciával.

A kereskedelmi miniszter felsóhajtott:

– Csak tudnám hát, hogy mi az a hyalichor! Mindjárt megismerkedem a törhetlen üveggel.

Legkeservesebb volt a belügyminiszter fohászkodása:

– Hát én azt sem tudom, hogy mihez kezdjek a sok közül! Azon kezdem, hogy felakasztom magam ide a lámpásra.

…Dehogy kezdte azon! Egyik sem kezdte azon, amit mondott. A hadügyminiszter vágtatott Maxenpfutsch bankárhoz, tudatni vele a kedvező alkalmat a kétszázmilliónyi új hadi léggömb kiállítására, ott mindjárt el is készíték az offertet. A rendőrminiszter sietett Mazrurt tudósítani, hogy “szaladj, mert egy óra múlva elfoglak, ha megkaplak!”, a pénzügyminiszter sietett a börzeszensáljához, hogy haladéktalanul csapjon át a contremine-hez, mert iszonyú baisse lesz. A külügyminiszternek sietős dolga volt nem a spanyol nagykövettel, hanem annak andalúziai szépségű nejével. A kereskedelmi miniszter sietett nem a törhetlen, hanem a nagyon is törékeny üvegeket felkeresni, mikhez leggyöngédebb hajlamok vonzották, a belügyminiszternek pedig az volt a legsürgetősebb feladata, hogy mint adhassa el nagy csomó Sabina-részvényét még az éjjel.

A királyra és a hazára nem gondolt senki, csak azok, a kik őket nem szerették.

Senki?

Valaki mégis gondolt rájuk.

S mindezek a magas állású személyek kifeledték a számításukból ezt a valakit. Ez pedig az egyedüli nagyhatalom a földön.

Ennek a nagyhatalomnak van hadserege, több, mint minden uralkodónak, van pénze, több mint minden bankárnak; vannak országai, miket nem hódíthat meg senki. Ez a nagyhatalom a közvélemény.

A hintón vágtató urak úgy találták, hogy a hír már mindenütt megelőzte őket. A közvélemény értesülve van már mindenütt: a börzén, az utcákon, az Országházban, a kávéházakban. Nem lehet már Sabina-részvényt eladni, Mazrúrt békebírák őrzik szobájában; a közvélemény ébren van. Nincs éjszaka; tömve minden utca; a néptömeg hullámzik minden téren, még most csak csendesen, kézről kézre adva és magyarázva egymásnak az Astrapé meglepő híreit. Senki sem megy ma aludni. Ébren marad az egész város.

És erről sem értesíti a királyt senki. A király még mindig szerelme első tündérálmát éli ébren; boldog napokról beszél ő menyasszonyának, s az dicső napokról őneki. Ki háborgatná őt itten?

De valaki mégis eljön őt háborgatni: a matutina harangszava.

E végzetes órát itt akarta bevárni, ez ihletett bűvkörben.

És amint a három órát ütötte, egyszerre megszólaltak a harangok. Nem a szokott egyetlen harang, a münster száztíz mázsás óriása, de minden harangja a fővárosnak. És nem vészkongásra szólaltak meg, de ünnepélyes, de búcsújárati zengő összhangzatra.

– Mi ez? – szólt a király meglepetten.

“Nem a sekrestyések húzzák a harangot, felséges uram! A közvélemény harangszava ez!”

A király az ablakhoz sietett, s a nehéz selyemfüggönyt félrevonta arról.

Ah! Ez elragadó látvány volt.

Késő éjfél után kivilágítva az egész város. Egy varázsütésre, egyetértő közakarattal kivilágítva minden ablak; gyertya ég a legtávolibb viskók ablakában, a manzardok padlásablakaiban, a hajók, a dereglyék kajütjeiben is.

“Ez nem a hatóságtól megrendelt illuminatio, felséges uram, a közvélemény világítása ez!”

S e szörnyű hatalom kiáltása is szörnyű!

Egy óriási, szakadatlan égbontó riadal hangzik át Pestről, mely szájról szájra adva, egyre emelkedik, lassan átkel a hidakon, a hajókon, a levegőben. Budát is felveri, az is megzendül tőle. Elnyomja e kiáltás a harangszót magát, betör a bástyákon, elfoglalja a várat; megostromolja a királyi vár ablakait; csak úgy reszketnek bele.

Minő kiáltás ez?

A királyi vár előtt néma hadsorok állnak, karra vetett fegyverrel; lovascsapatok kivont karddal; fenyegető ágyúütegek, mozdulatlan tüzéreikkel. Egy zord tekintetű alak léptet horkoló paripáján e hadsorok közt alá s fel, kihúzott kardját hegyével a föld felé eresztve. Ez a generalissimus.

Az egetverő kiáltás már a budai főtérig elhatott. Vajon minő szó lehet az?

A következő perc megmondta azt.

A királyi lak kapujából egy lovas léptetett elő, fehér paripán egyedül, kíséret nélkül, s egyenesen a várlak előtt felállított hadsorok közé tartott.

Amint ezt az alakot meglátták a katonák, mintegy vezényszóra egyszerre lábhoz ereszték fegyvereiket, lekapták fejükről a sisakokot, s fedetlen fővel, polgár szokás szerint, riadtak egyszerre e lelkesült kiáltásba:

“Éljen a király!”

Igenis, magas és legmagasabb urak és úrhölgyek! Ez az a rengeteg kiáltás, mely az éjszakát fölveri. Ez nem a bérenc sycophantok fizetett üvöltése; a közvélemény üdvözli e kiáltással a király ablakai előtt – a hajnalt! S a közvéleménynek hadseregei is vannak! A katonának is ez a “parola” erre az éjszakára. (Pedig talán nem is ez volt kiosztva.)

A generalissimus ménje ijedten kezdett el ágaskodni e váratlan riadal hangjaira, lovagjának mindkét kézzel kellett kantárját megragadni, hogy lovát megzabolázza, kardja eközben kihullott kezéből, s csak szíjánál fogva csüggött kézcsuklóján; de tekintete azért szikrázó haraggal járt végig az ujjongó hadsorokon. A király paripája pedig megállt a hadsorok között nyugodtan, s mintha értené a kiáltást, fejével délcegen bókolt, és jobb lábával kapálta a földet.

Az áramlat, melyet a király elhatározása adott a közvéleménynek, aztán egyre nőtt, s hiába vártak a régi eszmék hívei elapadtára: megtöltött az minden űrt maga körül.

Országgyűlés és falutanács, synodus és népgyűlés, kereskedőegylet és iparosszövetség egyiránt sietett a trónhoz, hódolatát nyilvánítani. Nem kellett a megyefőnököknek államköltségen felfuvaroztatni Budára kötéllel fogott küldöttségeket, maga kenyerén jött úr és paraszt, hogy a királyt színről színre láthassa.

Az egész küldiplomácia üdvözlé elhatározásáért, s a külföldi sajtó valamennyi tisztességes közlönye versenyzett magasztalásában.

Nem tört ki sehol lázadás, nem kerülgette a királyt sehol orgyilok, pokolgép, akármerre járt, mindenütt testőreivel volt tele az utca. A közvélemény maga volt a testőr. Aki a király ellen fel merte volna nyitni a száját, azt agyon – nem verték, de agyonkacagták volna.

Nem fogott a fanatizált nép kaszát, cséphadarót, nem támadtak bande noire-ok, white boysok, Rebekka leányai; örült minden ember a békességnek.

Nem prédikáltak a papok lázadást a törvények ellen; megköszönték, hogy fel vannak oldva a gyűlölet kötelessége alul.

Még a főpapok is bókolásra hajták infuláikat, midőn a királynál tömegesen tisztelegtek, s esetleg nem volt ott a közelben semmi – Drummond-fény.

A hazai poéták verseket költöttek a szép fejedelmi menyasszony üdvözletére.

A császári család tagjai tüntetően tisztelegtek Hermione Peleia hercegasszony körül.

De még ez idáig mind csak frázis: elhangzik s odavan.

Ámde a közvélemény, ha felébresztik, tenni is tud.

Amint a legmagasabb helyről ki volt adva a jelszó, egyszerre el lett az fogadva mindenütt.

Új korszak nyílik!

Minden alvó erő fölelevenül, minden egyes ember kötelességének tudatára ébred. A “tinéa” kitépett fejével együtt a minden ízében egybefüggő korrupció egész szalagférge elpusztul. A becsületérzés, a munkásság társadalma kerül felül. A bíró felszabadul a pártnyomás alul, s szolgálja ezentúl – nem a praetorát, hanem az igazságot. A megvesztegetett salak siet eltisztulni helyéről, vagy kisepertetik; s jellemmel, tudománnyal, munkakedvvel bíró férfiak jönnek elő magányaikból, az állam gépezetébe beállni, kik eddig irtózva kerülték a hivatalt. Félév alatt a retardatumhalmazok le vannak győzve a hivatalokban, s a magyar igazságszolgáltatás elismerést talál a külföld előtt.

Személy- és vagyonbiztonság uralg az országban. Becsületes kézben a nép is becsületes.

Nincs adómegtagadás. Tudja minden ember, hogy amit fizet, a hazának fizeti, hogy abból saját békessége, gyermekei jövője, tűzhelyének áldása gyarapszik. Fél év alatt tizenkétmilliónyi adóhátralék folyik be önkényt az állampénztárba, mit eddig semmi executio nem bírt behajtani.

Hazakerül az elveszett bizalom – s a bizalom szava ezüst és arany. A szégyenletes papírrongyokat elűzi a piacról a rejtekéből előkerülő ércpénz. Nem tartogatja azt többé senki ládája fenekén, harisnyába bekötve, ágyszalmába eldugdosva. Tudja meg a világ, hogy nekünk van! De ha nyomnak bennünket, akkor nincs.

Csak meg kell pendíteni egy eszmét, s már az egész ország felkarolta azt.

Egy napon Bárány Pál azt a felhívást intézte az országhoz, hogy alapítsunk egy valódi “népbankot”. Nem olyat, minők az eddigiek, miknél a külföldi kölcsönadó szedi fel a hasznot, de amelynek haszna magának a népnek marad. Legyen ötmillió részvény, egy részvény ára tíz forint. Azt ércpénzben vagy arany-ezüstneműben teszi le mindenki, s az lesz a bank alapja. S a koldusnak csúfolt országban két hó alatt együtt volt a mesének látszó kincs. A hangyák hordták össze: a nép. Több volt abban az ezüstgomb, kanál, aranygyűrű és fülönfüggő, mint a vert pénz; de az érték együtt volt. Akárhány ember evett azontúl cinkanállal, csakhogy részvényese lehessen a népbanknak. S egy hó alatt le volt vele nyomva valamennyi banknak a kölcsönkamatja a külföldi rendes árfolyamra.

S ennek megvolt a hatása a külföldre is. Ott is látták, hogy ez a nemzet komolyan hozzálát házának rendezéséhez, tőkepénz és kereskedelem azonnal bizalommal vette folyását ez ország felé.

Még az ég is áldást adott hozzá. Ez év jó termést hozott, s Oroszország és Amerika távol maradtak a gabonapiacokról, nagy volt a kivitel; a pénzbőség a gyár- és kézműiparra éltetően hatott. Épült, gyarapodott minden város. Szabadult a régi adósságoktól föld és bolt, s velük együtt a kincstár. Nem volt deficit többé.

És nem volt aggodalom a jövőtől, félelem az ellenségtől. Mikor a nyári összpontosításra felhívták a honvédséget, ötszázezernyi tömegben jelent meg a fegyveres hadtábor helyein, s míg más időben kétezer tiszt hiányzott, most minden katonai tehetség sietett felajánlani szolgálatát, s nem hivatkozott senki törvény előtti mentességre: a diák otthagyta iskoláját, a feloszlott szerzetek novitiusai százával álltak be a honvédseregbe, a papok valláskülönbség nélkül mentek az ezredeket önkényt kísérni, s a földésztől nem kellett parancsszóval kisajátítni a honvédhuszárnak való paripát; ha egyet kértek tőle, adott kettőt. A hadgyakorlat alatt a katona nem koplalt, az élelmezési biztos nem lopott: – hisz a közvélemény volt már a gazda!

A megkezdett munka minden részeiben kidomborult. Az országgyűlésen kevesebbet beszéltek, jobb törvényeket hoztak. Pártviszály, nemzetiségi versengés, vallási villongás mintha csak ki lett volna oltva. Csupa testvéresülési ünnepélyekről értesítének a lapok, s azoknak a hangja is emelkedetté, ihletté vált, még a “Le Menteur” sem hazudott többé. A sötétség tábora, vezérei nagy részével együtt kiosont az országból, s senki sem kergette őket, s senki sem vette észre, hogy nincsenek itt többe. Magukkal vitt vagyonuk még csak hézagot sem hagyott maga után. Az itt maradt jezsuiták pedig igyekeztek patriotikus tüntetésekben felülmúlni az igazi liberálisokat.

Nevezetes adatokat jegyzett fel ez év statisztikája. Azon három hónap alatt, mely a királyi elhatározás s az uralkodó menyegzője között lefolyt, háromszor annyi házasság köttetett az országban, mint a megelőzött egész évben. A szívek is megelevenültek, s a szerelem is virágzásnak indult, miként már egyszer történt 1848-ban. – Legnagyobb illetéket szolgáltatott ehhez a Székelyföld. Amióta a Gyilkos-havas környéke települőinek megadatott azon szabadalom, mely a hajdani muranói gyárosokat a velencei nobilikkal egyenlő rangra emelte, azóta megszűnt a székely kivándorlás; sőt a Moldvában letelepültek is ezerével vándoroltak vissza, s ezzel egyszerre megszűnt a leányvásár is. A Sabina hazaküldött hajadonai otthon mind becsületes férjekre találtak, s volt már kereset is elég. A hyalichorgyár tízezer embernek tudott adni kenyeret, s első esztendejében hírhedetté tette gyárosait minden művelt világrészben, mely üveget használ.

Tehát a szeretet uralkodott ez évben.

Meddig?

A király kijelenté, hogy menyegzőjét minden pompa nélkül akarja megtartani. Nem engedte, hogy az ország nagy költségbe verje magát amiatt. Jó. Azt megtilthatta, hogy díszruhás bandériumok jöjjenek fel őskori új ruhákban ragyogni: de azt nem tilthatta meg, hogy a nép százezrei hívatlanul, maguk örömére feltóduljanak a királyi menyegző napjára; hogy Budapest e héten félmillió lélekkel szaporodjék, kiknek nagy részét hevenyészett sátorok fogadták szállással. Nem volt az pompa a fényben, a változatosságban, de pompa volt a nagyságban, a végtelenségben. Egyszerű, aranyozatlan nép; de száma millió; de szíve arany!

Mikor a király az esküvő után egyszerű hintajában e néptömeg közé jutott, úgy el volt foglalva minden utca, minden tér, hogy egy lépést nem lehetett haladni. Nem voltak felállított fegyveres hadsorok, mik az út közepét szabadon tartották volna számára. Ekkor a nép kifogta hintaja elől a lovakat, s a királyt és királynét kocsijával együtt vállára emelve, úgy adta kézről kézre tovább egész palotájuk kapujáig, hogy a kocsi, mint a tenger színén végiggördülő csodajármű járt az emberek vállai fölött, s a zengő üdvkiáltáson keresztülhangzott a szép orosz románc dallama, mit az utcák énekeltek, Hermione Peleia kedvenc dala.

Egy este a budai várlak kertjében elleste valaki tőle e románcot, midőn Hermione azt hitte, hogy csak a bokroknak énekel:

“Szólt a galamb a fenyőnek:
Védj meg engem, szép fenyőszál,
Szólt a fenyő a galambnak:
Szállj meg rajtam, itt lakozzál.”

S azóta úton útfélen ezt énekelték.

Hanem egy reggel Hermione Peleia ugyanazon a padon, melyen ülve a méla dalt énekelte, egy könyvet talált kitárva. A könyv behajtott lapján nehány sor vörössel volt aláhúzva. Az egy históriai mű volt; az aláhúzott sorokban ezt olvasta a hercegnő:

“Mária Antoinette királynőnek volt egy kedvenc népdala, amit magányában gyakran énekelt. Ugyane népdal melódiájára énekelték aztán azt a refraint ,Ah, ça ira, ça ira, ça ira! Les aristocrates à la lanterne!’ Ez a dallam kísérte őt október 16-án is szekere mellett.”

Vajon ki tehette ezt?

Ah!…

A család is kitűnő szeretettel fogadta az ifjú császárkirálynőt odafenn. Minden családtag igyekezett emlékét megörökíteni nála érdemteljes ajándékokkal. Mária Annunziata hercegasszony átadta neki saját menyasszonyi ékszereit. De valamennyi gyémántnál jobban tetszett az ifjú uralkodónőnek azon mellboglár, melyet fenséges nagynénje ajándékozott neki, mind ritkasága, mind az ajándékhoz csatolt emlékezetes szavak végett.

A mellboglár egy brilliántokkal körülfoglalt diónagyságú opál volt. A legszebb díszpéldánya fajának. Bármely oldalról nézve, egymást váltogató zöld és piros tűz a fehér alap mélyéből kitörve.

– Tudom, hogy szereted e követ – szólt a főhercegnő –, mert kedvenc országod színeit viseli. Légy boldog e földön, s bírjad a nép szeretetét, amíg csak e kő e színlángokat fogja ragyogni. E követ maga a pápa küldé teneked.

Azontúl soha el nem hagyta magától ez ékszert az ifjú királynő. Mindig azt viselte mellén.

Egy vadászat alkalmával szintén az volt keblére feltűzve. Másnap, mikor a királyné ékszerét kezébe vette, megdöbbenve látta, hogy az opál ragyogó tüze csaknem elenyészett, már alig tündököl. Azután napról napra jobban vész a kő fénye; végre egészen tejfehérré lesz az, a zöld és piros láng elaludt!

A királyné babonás félelmet kezde érezni. A király észrevette azt arcán, s kérdé a búskomorság okát.

Hermione Peleia elmondta azt.

A király mosolygott.

– Lásd: az ásványtan hogy lerontja a hitet! Ez az opálnak az a neme, amit “hydrophan”-nak neveznek. Ha vízzel teleszívja magát, akkor a szivárvány minden színeiben ragyog, de ha lassan kiszárad, elhomályosodik, s ha erős szél megfújja, egyszerre fehér lesz. Tedd vízbe, ismét fényleni fog.

…Vajon aki ajándékozta ez ékszert, tudta-e azt, hogy annak a drágaköve hydrophan, amit az ékszerészek “világ szemé”-nek is neveznek?

Rozáli

Rozáli kedvence volt a királynénak. De nem udvara hölgyeinek.

Derült kedélye, jó szíve, engedelmes magaviselete volt, hanem ez nem elég az udvarnál. Ott mindenki lenézte. A királyné főudvarmesternője valahányszor benyújtá a királynénak az udvari estélyek meghívottjainak névsorát, Rozáli neve mindig ki volt abból feledve, őfelségének sajátkezűleg kellett azt oda beírni, amidőn azután Rozáli nevét közvetlen a főudvarmesternő neve után kellett jegyeznie, ki magát természetesen legalulra írta. A főudvarmesternő egy a múlt században hercegesült főúrnő volt.

Egy napon aztán a királyné megsokallta e feledékenységet. Elvette a lajstromot a főudvarmesternőtől, s felkereste vele a királyt.

– Nézd – szólt a királynak –, a hercegnő ismét kihagyta Rozálit innen.

– Nem tudja neki elfeledni, hogy a Sabinát hagyta el.

– De hisz éppen az az erénye, hogy elhagyta. Inkább választotta a ragály menhelyét, mintsem ott maradjon, hová erővel és árulással vitték. Hisz egyiptomi szent Mária tizenhét évig volt sokkal rosszabb helyen, akkor megtért, s most templomban áll szobra, s búcsút járnak hozzá.

– Csakhogy ami az antikban és a márványban klasszikus, az a modernben és az elevenben “shoking!”

– Hát nem bánom, shokírozza magát e fölött a pruderie, én igaztalanságot nem engedek afölött elkövetni, akit én szeretek.

– Jól teszed. Ne engedd.

– Én most kitörlöm innen a főudvarmesternő nevét, s helyébe írom Szentivánfai Rozálit.

– A címet pedig ott hagyod? S akkor Szentivánfai Rozáli lesz a főudvarmesternőd. De az ő neve előtt nincs semmi cím. Az egész világ tudja róla, hogy ő csak egy székely lófő leánya.

– Meg fogom kérni a királyt, hogy írjon a neve elég egy “gr.”-t; és ő meg fogja azt tenni.

A király nevetett.

– Megtesszük, hisz ez nekünk semmibe sem kerül. Hanem a főszemélyt kifelejtettük a számadásból. Rozáli nem fogadja azt el.

– Miért ne?

– Először is azért, mert sokkal nagyobb nála a hűség és hozzád való szeretet, mint a hiúság és nagyravágyás. Ő tudni fogja azt jól, hogy ha e kitüntetést elfogadja, udvarod mostani fényes alakjait mind száműzi innen: azok nem jönnek termeidbe többé.

– Hát ne jöjjenek. Hadd hulljon a férges, aminek egy ilyen szellő is elég. Környezetem lesz ismét az egykori parabolánák szenvedésekben kipróbált derék hölgykoszorúja.

– Azok nagyobbrészt világtól elvonult nők, kiknek nem kell az udvari fény, vagy bigott családok tagjai, kik neheztelnek ránk.

– Hát akkor egyedül maradok Rozálival.

– Az meg neki nem fog tetszeni. A leány férjhez vágyik, s jegyese itt van érte.

– Az nem akadály. Ahogy Rozáliból lehet a királyné főudvarmesternője, úgy lehet a férjéből Gyergyószék főispánja, gróf és királyi főkamarás.

A király igen kedélyes nevetésre fakadt.

– Valóban mindez megtörténhetik. Hisz ez nekünk semmibe sem kerül. Hanem a főszemélyt ismét kifelejtettük a számadásból. Az az ember mind e kitüntetést nem fogadja el.

– Valóban?

– Nem fogadja el, mert szombatos, ki semmi címet, rangot, főhivatalt el nem vállal; és másodszor: mivel sokkal okosabb dolga van ennél.

– Üveget csinál.

– De milyen üveget! Azonban minden úgy legyen, ahogy kívánod. Te vagy a törvényhozó, én mindent szentesítek.

Hermione Peleia megköszönte ez előleges helybenhagyást, s magához hívatta Rozálit. A várkertben várt reá, egy hársfa alatti padon ülve, egyedül.

A leány magaviseletében a királynéval szemközt valami vegyüléke volt a szerető testvér, a hűséges cseléd s a kedélyes játszótárs érzelmeinek.

– Ülj le mellém – parancsolá a királyné.

Rozáli szót fogadott, s leült a földre, térdeit két kezével átfonva. Szép, üde bársonypázsit volt alatta a szőnyeg.

– Legyen eszed – feddé őt a királyné. – Ide a padra mondtam.

Akkor aztán Rozáli odatette a két karját a padra, s odanyugtatva a fejét, gyermeteg szelídséggel nézett fel a királynéra.

– Ej! – A királyné ma türelmetlen volt az enyelgés iránt. Mire aztán Rozáli megriadva kelt föl helyéről, s félénken lesütött szemmel ereszkedék le a lóca legvégére, melyen a királyné ült. – Hallgass rám; ma nagyon komoly szavaim vannak hozzád. A királlyal beszéltem felőled.

Erre a szóra megint egyszerre megváltozott a leány arca, csupa kíváncsiság lett; csaknem kiszaladt az ajkán a szó, hogy “ugyan mit beszélhetett énrólam őfelsége”?

– Én azt kívántam, hogy te légy ezentúl az én főudvarmesternőm.

Rozálinak első ijedtsége a szánalommal volt vegyítve.

– S mi lenne akkor a hercegasszonyból?

– Ő haza fog menni jószágaira.

– Ó, felség, ne tegye azt vele! – esengett térdre omolva Rozáli, összekulcsolt kezekkel. – Ő felségedhez oly hű, oly eszes, mindenki tiszteli; annyian áldják, magasztalják, becsülik, s ő felségedet igazán szereti.

– De tégedet bánt.

– Nem tudom. Hozzám nem szólt soha. S ha találkoztam vele, nem tudom, miként néz reám, mert én meghajtom olyankor előtte fejemet.

– Elég, amit én tudok. Ő haza fog menni, s helyébe te lépsz. A király helybenhagyta.

Most következett Rozáli ijedelme saját maga miatt.

– Ó, királyném, felséged kegyelme nekem oszthat rangot, címet, de nem azoknak megfelelő tehetségeket. Én tudatlan, ügyetlen leány vagyok; jó arra, hogy felséged udvarában mint cseléd, mint kényeztetett bohó, mindenkinek játékszere legyek, ki mindent fölvesz, kinek semmi nem fáj, ki azért az örömért, hogy felséged arcát napestig láthatja, saját szívének minden bánatát elfelejti; jó vagyok arra, hogy felséged hozzám, mint nő nőhöz, bizalommal szóljon; de azon a polcon én semmi sem volnék. Kinevetnének, s felséged szenvedne miattam jobban, mint magam.

A királynő Rozálinak intett, hogy hallgasson.

– Amit én elhatároztam, azt én meg szoktam gondolni. Tudom, hogy az óvilági udvari etikette ezer hóbortos szokásai mellett mindennap százszor kellene egy olyan tapasztalatlan gyermeknek, aminő te vagy, abban a hivatásban megbotlanod: de el vagyok szánva, hogy új szokásokat hozzak be. Egy olyan királynak, kinek trónját csak a nép hűsége tartja még fenn, nem szabad magát szent falakkal elkülöníteni a néptől. Én azt akarom, hogy a királyi udvar mindenkinek hozzájárulható legyen, s az udvarképességre ne kelljen más ajánlólevél, mint férfinál a becsületes jellem, nőnél a jó hírnév. Ezek azután más társaságok fognak lenni, mint aminőket eddig rangfokozatok szerint eregettek be az ajtón. S miután nemzeted előítéleteinél fogva a polgári rangegyenlőséget ez országban úgy értelmezik, hogy itt minden ember arisztokrata akar lenni: jó! ez az út is célra vezet; osztani fogjuk záporként a grófi, hercegi, bárói címeket; nemessé teszünk mindenkit, aki csak ésszel, vagy kézzel, vagy pénzzel hasznot tett az országnak, míg olyan közönségessé fog válni e kitüntetés, hogy mindenki nevetni fog rajta. Egy ilyen udvartartáshoz nagyon jó udvarmesternő lesz Szentivánfai Rozáli, ha akarom hercegnő.

Rozáli arca most nagyon komoly volt: pedig a királyné azt várta tőle, hogy nevessen.

– Ha akarja felséged, hercegnő – ismétlé az utolsó szavakat. – De felséged egy más föltételt szabott leendő udvara ajánló leveleül: “nőnél a jó hírnév”. – S halk suttogással mondá: – És én a Sabina tagja voltam!

– De megszabadultál, és ártatlan vagy! – szólt indulatosan a királyné.

– Hogy az vagyok, azt én tudom: Isten látja, vőlegényem hiszi, és felséged mondja; de hogy elhiggye a világ, arra azt nem kényszeríthetik sem az én könnyeim, sem vőlegényem bátorsága, sem felséged hatalma, sem Isten minden malasztja. Felséges asszonyom, az udvarnál gyakran fordulnak meg fiatal leányok az én koromból. Ilyenkor az ember hamar közelit. Egy ifjú grófkisasszony nagyon megszeretett első találkozásunkkor engem. Kedves, ártatlan teremtés volt. A második találkozásunk az udvari bálban történt; táncoltunk, s összejövetelnél a táncban egymásnak kellett volna nyújtani kezeinket. Ifjú barátnőm nem nyújtotta kezét, hanem ahelyett odasúgott a fülembe: “Anyám megtiltá, hogy kezemet nyújtsam neked, azt mondta: te a Sabina növendéke voltál. Kérlek, mi az a Sabina?” Ó, királyném, azt akarja-e felséged, hogy minden ártatlan, szelíd hajadon arcot elűzzön udvarából ez a kérdés!

– Te el akarsz engem hagyni? – kérdezé a királyné búskomoran.

– Ha az “én uram” parancsolni fogja.

– S a te urad parancsára elmégy olyan messze innen, ahol híremet se hallod, az ország legtávolabb szélére, egy élő pokolmocsár partjára, egy háborgó vulkán oldalába, méreggőzök közé, vademberek közé?

– Ha az én uram ott lakik, ott van az én helyem.

– S ott el fogsz engemet feledni?

E szóra odarogyott Rozáli a királyné lábaihoz, s megragadva úrnője kezét, azt csókjaival halmozá el, könnyeivel áztatá meg. Szavakkal nem tudott felelni.

– Jó. Akkor menj minél előbb. Távozzál. Nem akarlak látni.

A királyné mondhatta azt: “menj minél előbb!” Csak egy szavába került, hogy harmadnapra Tatrangi Dávid Erdély határszéléről Pestre jöjjön. A királyné kívánta Rozáli vőlegényét látni. Rozáli is jelen volt az elfogadáson.

– Ön megvárta azt, hogy hívjuk! – szólt a királyné Rozáli vőlegényéhez.

– Valóban nem voltam készen még az eljövetelre. Hálámat felséged iránt kifejezni szavakban nem lehet; hiszem, hogy amilyen végtelen e tartozásom, azt mind ki fogom egykor egyenlíthetni. Rozáli felséged jóltevő közelében, a legáldottabb helyen volt, ahonnan nem akartam őt elvinni addig, míg egy nagy út áll előttem.

– Hova fog ön utazni?

– Azt nem tudom.

– Nem tudja? Nincs neve annak a helynek a földön?

– Az a hely nincs a földön.

– Mit? Ön az égbe akar menni? Hát ön is folytatja az istenkísértés munkáját, elragadni azt, ami csak az angyaloknak s a rossz szellemeknek van megadva: a szárnyat?

– Felséges asszonyom, az angyalok és a rossz szellemek a földön járnak, az eget csak a világfenntartó erők lakják: fény, hang, hő és villany, s azok régóta szolgái az embernek.

– Önnek az apja is járt az égben, és leesett. És egy őrült eszmét hozott le onnan.

– Ez az én örökségem.

– S ön utána indul?

– Okulva azon, amit ő tapasztalt.

– Ön varázsló.

– Nem, felséges asszonyom. Ami a hajdankor bűvészeinél csak álom volt és ámítás, azt a tudomány mint valót állítja elő most. A természet alkotóereje a titkaiba benéző búvárnak rendelkezésére bocsátja minden hatalmát. A bölcsek kövének, az abraxas, a Mithras-misztériumoknak csodatettei élő valókká lesznek a vegytan görebei, a villanysűrítők, a gépek kerekei által. Én abban, amit Isten alkotott: hiszek; de arról, amit magam alkottam, bizonyos vagyok.

A királyné megrettenve lépett hátra e szavakra. Megrettent ez embertől, kinek szavai hasonlítanak az istenkihíváshoz; ki párhuzamba meri állítani önalkotását Isten világteremtő hatalmával, s ezt oly nyugalommal teszi, hogy a visszaborzadót is megigézi vele.

A királyné elfordítá tőle arcát, hogy meneküljön ez igézettől. Odahajolt Rozálihoz, s azt súgá neki:

– A te vőlegényed egy őrült.

Rozáli pedig áhítatteljesen tevé kezét keblére, s égbe vágyó mosollyal emelé arcát fölfelé, s felsóhajtásában a boldogság enyhülete volt.

– És abban is Isten dicsősége van! – mondá utána halkan Dávid.

A királyné tétovázva tekinte rá vissza; mintha e mondás vonatkozatát keresné: annak a kiegészítése-e az, amit Dávid mondott, hogy az emberi alkotás diadala az Isten dicsősége, vagy hogy az őrültek létezése az?

A királyné összeszedte lelkierejét; tudta, hogy ami az őrültek fölött uralkodik, az a szemükbe néző nyugodt tekintet. E leigéző, megmerevítő hatalom meg volt adva Hermione Peleia lélekteljes szemeinek. Volt azokban valami szédítő, mint mikor az ember a csendes vízbe lenéz, s abban meglátja a “mély” eget.

Dávid is érezte ez igézetet.

A királyné halk, de erőteljes hangon szólt hozzá.

– És önnek van bátorsága most egy gyermek életét a magáéhoz kötni, akinek ön mindene… és azután azt a mindent rögtön elvenni tőle? Van önnek bátorsága ezt a gyermeket elvinni magával arra a helyre, amit a légben repülő madarak is messze elkerülnek; ott a pokol közepett megismertetni vele a paradicsomot, a boldogságot, a földi üdvösséget – egy napra… és azután elvenni tőle mindent, s üdvöt, boldogságot föltenni egy vakmerőn alkotott gépre; kényszeríteni e gyermeket, hogy ott álljon akkor egyedül, és nézzen az égre, melynek felhői közt mindene, ami kedves volt a földön, eltűnik; míg a gép, mely férjét magával viszi, mint egy kis fekete pont, ragadtatik tova a szelek által; s aztán várni a bezárt felhők közül e sötét pont visszatértét, mely talán összezúzva fog lehullani lábai elé, hogy akkor ott lássa maga előtt összetörve üdvét, szerelmét, mennyországát, és maga körül a gúnyolódó pokol gőzeit és halott sivatagát? Van önnek bátorsága ehhez?

Dávid meg volt rendülve. Nem bírta elviselni e nő tekintetét. Hátralépve és ökleit összeszorítva rebegé:

– Nincs!

De a másik pillanatba egy csengő hang azt kiáltotta: “van!” És Dávid egy meleg kéz szorítását érzé vasöklén, mely annak visszaadta elvesztett acélát. Rozáli állt mellette.

És a leány arca sugárzott a dicsfénytől.

– Ne félj, Dávid! – szólt a leány, és szemei tündököltek abban, amit mondott. – Ahova te mégy, oda én is megyek. Ha a pokol kapuján vezetsz be, nem hagylak el; s ha te felszállsz az égbe, én ott is melletted akarok lenni. Ha élünk, együtt dicsőülünk meg; ha lehullunk, együtt múlunk el.

Dávid mindkét kezével ragadá meg Rozáli kezét.

– Úgy lesz… – rebegé.

– Te magaddal viszesz engem oda is?

– Oda is.

A királyné összefonta karjait, s lehajtott fővel bámult az előtte álló párra. Hisz azoknak a sorsában volt valami hasonló az övéhez és az ő párjáéhoz. Hisz ők is éppen úgy kitaszíták lábuk alul a megszokott, az iszaptól ragadó földet, s éppen úgy megkísérlék ismeretlen egeken át repülni, miként ezek, s a királyok, kik a korszellemmel együtt akarnak haladni, éppen úgy nem tudják, hová viszi őket a lég áramlata, mint a léghajósok.

– Oltalmazzon hát benneteket az ég… – mondá, és kezével inte nekik, hogy menjenek.

– És minden igazakat, ámen… – suttogá utána Dávid.

Rozáli még egyszer odatérdelt a királyné elé, hogy kezét megcsókolja, azután követte jegyesét.

A várkapunál felültek egy kocsiba; elhajtattak a közjegyzőhöz, az megírta házassági szerződésüket, bejegyzé neveiket főkönyvébe, s azzal férj és feleség voltak.

Semmi dolguk sem volt a fővárosban többé; egyenesen a vasuti indóházhoz siettek, azután megkezdődött a nászutazás, sehol meg nem pihenve, sem nappal, sem éjszaka. A Székelyföldön már az egyes sínű vasutak vették át az utazókat, innen pedig a Gyilkos-völgyig egy pneumatikus hegyi pálya szállította őket fölfelé, a Clegg Samuda rendszer mellett, hol a vagon a föld felett jár, a hajótömlő a kerekek közt: a múlt században a saint-germain–montessoni vonalon alkalmazták ezt.

És innentül elkezdve az út két oldalán egy folytonos láncolata a kisebb-nagyobb házikóknak fogadta az utazókat, mikből mind a gyármunkások otthon maradt családjai tekintgettek elő. Némely fiatal nőarcban, ki parasztosan átkötött kendővel vagy maga fonta szalmakalap alul mosolygott az elhaladó vonat után, ölében kis gyemekét tartva, ki az utazók után sikongat, Rozáli egy-egy ismerősére vélt találni – a Sabinából, s örült neki, hogy most itt találkozik vele.

Egyszer aztán fölért a hegyi pálya a Nagy-Cohárd tetejére, ahonnan az egész Gyilkos-völgyre le lehetett látni.

Ez igazán kebelszorító látvány volt.

A háttérben egy füstölgő vulkán. A hegyoldalakból mocskos patakok kígyóznak alá. A völgyteknő erdőtlen, növénytelen, kopár, a sziklák érclerakodványoktól festve. A völgy fenekén egy szakadozott tó. És a tó mellékén kísértetes, mozgó, sokkarú gépek szivattyúznak, kelepelnek, hajlonganak; közel hozzájuk óriási kádak, miknek füstölgő tartalmát örök nyugtalan keréklapátok kavarják. Kút alakú kámvák, mikből tekergő gőzoszlopok lövellnek elő, messzire hangzó folytonos bőgéssel. És ami legrémségesebb: egy roppant nagy épülettömeg, mely hosszú négyszögre van kiépítve, s e négyszög két részre osztva egy közép laksorozattal. Az első négyszög udvara födetlen, a másodiké egészen be van födve üveggel. Az innenső négyszögnek harminchat kisebb-nagyobb toronyszerű kéménye van. De nemcsak a kéményeken, hanem az épület minden ablakán, padlásnyilatán keresztül ömlik a sűrű, fehér gőz, mintha belülről ki volna gyúlva a ház.

– Nem félsz-e itt? – kérdé Dávid Rozálitól.

– Mindenütt jó, ahol te vagy! – felelt Rozáli.

Amint a vonat a völgybe alákanyarult, a mély sziklavágány eltakarta a látványt, s nemsokára pinceszerű homály fogta körül az utazókat. Egy hosszú hófogó tetőzet alá jutottak, mely a vaspályát egész hosszában befödte, hogy a téli hófuvatok el ne temessék; e tetőzet ablakai csak gyér világot engedtek keresztülszűrődni. Mikor e hosszú gerendatömkeleg alul kijutottak, ismét rengeteg hosszúságú deszka és kőpéptetejű raktárak, színek és fészerek következtek, két sorban, mik alatt nyüzsgött a dolgozó nép, nem törődve az érkező vonattal. Végre megállt az a légszivattyú gépháza előtt, s Rozáli maga előtt látta jövendő lakhelye kapuját.

E kapun is valami folytonos vékony gőz szüremkedett elő, mely nem engedett az udvar belsejébe világosan belátni.

E háznak mindenféle nyílása igyekezett valamiféle életjelt adni. A kémények mind füstölögtek; egyik fekete, gomolygó füstöt ömlesztett, ami egyszer-egyszer, mintha kettévágták volna, abbamaradt, s az elszakadt füstfelhő ment csendesen odább; másik kémény szikrákkal elegy aranypillés füstöt lökdösött fel ütenyes huhogtatással, némelyik vékony kék füstöt szürbölt negédesen, megint másik süvöltve lökött fel a magasba fehér gáztömegeket, a földszinti ablakok violaszínű gőzöket pároltak fel, míg némely pinceablak átszüremlő ködén úgy világlott keresztül valami föld alatti fény, mintha tűzpárák jönnének ki belőle. És úgy zuhogott, csörömpölt, dobogott, kalapált, kattogott az egész óriás épületben alant és fent, száz meg száz kalapács, kerék, henger és más ember alkotta titán, s úgy reszketett körülötte a föld, mintha ez volna a pokol valóságos bejarása.

S hogy semmi se hiányozzék a csalódás kiegészítéséhez, ott a gőzölgő udvar kapujában, félig egy föld alatti lyuk tűzfényétől megvilágítva állt egy fekete alak fekete arccal, aki egyébiránt nem volt az ördög, hanem Mr. Severus, Dávid hűséges üzlettársa.

Mr. Severus volt az első, ki Rozálit a vagonból leemelni sietett, ezzel a szóval:

– How do you do, mistress?

Rozáli mosolyogva nyújtá neki kezét, s a földre libbent, viszonozva a köszöntést:

– Very well, sir.

Az amerikai nevetett. És aztán magyarra fordította a beszédet.

– Minthogy pedig én igen természetesnek találom, hogy az én tisztelt társam, okosabb dologgal levén elfoglalva, útközben elmulasztotta önnek azt a nevezetes dolgot fölfedezni, hogy én is vagyok a világon: nehogy azt higgye, mistress, hogy miután ez épület itt kétségtelenül a pokol, tehát okvetlenül én vagyok benne az ördög, aki angolul beszél, sietek magamat bemutatni. Én Mr. Severus vagyok, csöndes C°, s két év óta, hogy itt vagyok, magyarul is megtanultam. Tehát hozta Isten, asszonyom, ide a pokolba, ahol majd meglássa, milyen szépen el lehet lakni.

– Köszönöm, sir – mondá Rozáli, fátyolát hátravetve arcáról. – Férjem nem oly feledékeny; ő elmondott nekem mindent, mielőtt útra keltünk volna, s én mindent olyannak találok, ahogy képzeltem.

– Ohó! Én pedig ily helyzetben megbocsátottam volna Mr. Tatranginak a feledékenységet, valamint hogy megbocsátom neki azt, hogy csak az utolsó állomáson táviratozta meg nekem, hogy minő meglepetést hoz a mi gyehennánkba. Ha egy nappal hamarább megtudom, más képet fogott volna önmaga előtt találni. Félbehagyattam volna a munkát, kioltattam volna a kemencéket; nem ilyen füstfelleggel, hanem virágkoszorús diadalívekkel fogadtuk volna a ház szép asszonyát.

– Éppen azén nem tudatta férjem jöttünket előbb, hogy fölösleges ünneppel el ne veszítsünk egy napot. S én biztosítom önt afelől, sir, hogy énelőttem legkedvesebb látvány a folyamatban levő munka.

– Igazán? Mr. Tatrangi! Én önnek szerencsét kívánok. Igazi amerikai hölgy.

– Székely, székely! – szólt rátartó büszkeséggel Dávid.

Eközben Mr. Severus, Rozálinak karját nyújtva, a boltíves kapubejárás alul a folyosóra jutott, s megállt a hölggyel.

– Nos, ugye nem is olyan kellemetlen ennek a gőznek szaga? Ez az ichor gőze. Még egészséges is. Phrysisben levőknek gyógyításul szolgál. Valóban. A tuberkulózisnál a meszesedést elősegíti, s ezáltal panacea lett. Ez nem fogja önt bántani, ha egyszer megszokja, nemde? Hanem vannak azután rosszabb illatú gázok is, de az azokkal dolgozó műhelyek nem esnek útban.

– De én azokat is meg fogom nézni. Férjem sokat beszélt előttem e gyár csodáiról, s én alig várom, hogy azokat megláthassam.

– Alig várja? Talán éppen hajlandó volna azon kezdeni a háztűznézést? Mint jó gazdasszony, legelső dolognak találja férje házánál a konyhát tekinteni körül? Mit szól ön ehhez, Mr. Tatrangi? Nincs a mistress kifáradva? Uralkodik tökéletesen az idegein?

Dávid azt felelte rá, hogy “amit az asszony kíván, az parancsolat”.

– Ez mindenütt úgy van, ahol gentlemenek laknak. Tehát mistress, ha megengedi, hogy én legyek a ciceronéja, bízza rám magát. Ahol azután nem találja többé kellemetesnek továbbmenni, parancsoljon, visszafordulunk.

Rozáli odaakasztotta a kezét Mr. Severus karjába s inte neki, hogy mindenre készen van.

– Tehát legelőször is tekintsük meg a mi legtitkosabb kincstárunkat, az ichorgyárat. A hegytetőről midőn letekintett ön, mistress, láthatta azt a sok kalimpázó gépet, szivattyút, kankalékot meg a füstölgő kemencéket, kádakat. Ezek mind az ichortermelés eszközei. A tó vize is azt tartalmazza, fenekén erős réteg lerakodványokban találjuk ugyanazt; de üzletünk óriási arányban haladó szükségletéhez mindez nem elég, kellett mesterséges soffionékat furatnunk, le egész odáig, ahol a papok szerint a pokol, a római költők szerint Pluto országa van; tudtunkra azonban a földkebel tüze gázokat készít. Így nyerjük mi a föld mélyéből az ichort, mely tisztelt barátom, Mr. Tatrangi korábbi nézete szerint akként jött létre, hogy e hegytömegben nagy mennyiségű kénichor-rétegeknek kell lenni, amik a fennakadt tó vizével lassankint érintkezésbe hozatva, ichorsavvá és kénkönennyé válnak, míg későbbi meggyőződése nyomán ezt maguk a föld alatti vízgőzök eszközlik, miknek hatása latt az ichorfojtany ichorsav és ammoniakká oszlik szét. Mindezeket Mr. Tatrangi jobban és korrektebbül tudja önnek elmondani, mint én; de tökéletesen meg vagyok felőle győződve, hogy Mr. Tatrangi Mrs. Tatranginak ez idő szerint sokkal okosabb dolgokról fogna beszélni, mint arról, hogy száz rész nyers ichorsavban hány rész kristályvíz, kénsav, kovasav, manganoxydul et cetera graeca található. Azért fogadja Mrs. ezúttal a magyarázatot tőlem laikustól. Igyekezni fogok magamat a népszerű előadás mellett tartani. Tehát mi mély soffionékat fúrattunk az ichor nagyban termelése végett. Maga ez a gyár is egy ilyen soffione fölé van építve, aminek az a haszna, hogy igen sok tüzelőszert megkímélünk vele. Az artézi kútfúróval ásott gőzvolkán annyi meleget küld fel számunkra, hogy ez ingyen fűtőszerrel végezhetjük az egész lepárolást, s nem kell messziről hozatnunk a kőszenet hozzá. Ezért látta ön, Mrs. mintegy füstbe burkolva ez épületet. Mi igazán elmondhatjuk, ha egyszer bált adunk, hogy “volkánon táncolunk”.

Rozáli kedélyesen nevetett; de azért, hogy Mr. Severus előadására figyelt, arra is maradt gondja, hogy mikor az amerikai Dávidra példálózik, férje kezét titkos gyöngédséggel megszorítsa.

Mr. Severus folytatta:

– Mint látja ön: Pluto vagy Belzebub, vagy nem tudom ki viseli most a firmát, igen coulant hitelező. – Először ad ichort eleget, azután ad elég meleget, amivel azt lepároljuk. És mindezért nem kíván vért; azt nem: hanem csontot. Mindegy neki: embercsont vagy állatcsont; nem válogatós. Mert lássa, Mrs., a nyers ajándékban nincsen köszönet. Ennek a mi soffionénknak a vize különösen tele van sok konyhasóval. Azt el kell választanunk az ichortól, mert különben ezt sem használhatjuk a magunk céljára. Aztán a sónak is tudjuk hasznát venni. Köszönet érte a szabadalomnak, mely megtiltja a kormány pénzügyőreinek az ichorgyár palánkjain belől megjelenést. Nekünk annyira meg kell tisztítanunk az ichort, hogy abban 2 százaléknál több idegen alkatrész ne maradjon: akkor azután tökéletesen bízhatunk benne. Mármost azután látni fogja ön azokat a készülékeket, amikben a kincsünket megtisztítjuk; először a lepároló ütegeket a soffionétól fűtött katlanokkal, azután az ólommal bélelt jegecítő kádakat, a lúgzó kasokat s a szárító kemencéket. Azokból újra az olvasztóba kerül a kristályosult ichor, s most következik a csontáldozat; az ichorfolyadék égetett csontszénporral vegyíttetik össze. Az már egy kicsit kellemetlen illatot terjeszt, szabad lesz a flakonhoz nyúlni; de nem árt az egészségnek. Szerencsések voltunk itt a közelben egy barlangot felfedezni, mely tele van állatcsontokkal, valószínűleg olyan hely, ahova századokon át vonulnak a rengeteg minden vadai, mikor halálukat érzik. Ez nekünk nagy segítség, mert a spodiumért sem szorulunk külföldre.

Eközben Mr. Severus vezette Rozálit a pincelépcsőkön és kivilágított folyosókon át a finomító műhelyekig, miknek nagyszerű készülékei meglepték a nőt, ki mentül tovább haladt e mesterségesen összeállított géptömkelegben, annál kevésbé volt hajlandó Dávid kezét kiereszteni a kezéből. Minden katlan, minden edény, a téglafal, a nagy tapasztott siskák, a roppant rézüstök sugárzották a hőséget; a gőz dúdolt a rézkürtőkben, a katlanok üstjei fortyogtak, a hordó alakú, körben forgatott hengerek zummogtak, valami sebesen forgó szélkelep, melynek szárnyait a sebes mozgástól nem lehet látni, úgy búgott, s egyszer-egyszer nagyot füttyentett egy biztonsági szelep.

– Nézze ön – szólt Mr. Severus, Rozálit egy átlátszó üsthöz vezetve –, ez itt már réz helyett hyalichorból van készítve, ebben látható a mi föld alatti szellemünk, ahogy egyenesen feljön, s aztán keresi a kijárást, mikor látja, hogy meg van fogva. Ni, hogy erőködik, hogy gomolyog, hogy bugyborékol, míg kénytelen megadni magát, s lerakni a kincseit az üst fenekére.

Hanem azután, mikor a finomító gépek bonyolódott szerkezetét kezdte el magyarázni Mr. Severus, abba csakugyan belesült. A műhely felügyelője ott állt háta mögött, azt felszólítá, hogy magyarázza meg, hogyan van.

A felügyelő rideg hangon felelt:

– Nekem esküm tiltja idegenek és asszonyok előtt gyárunk titkairól beszélni.

– Damn’! – kiáltá Mr. Severus. – Ez udvariatlan jenki!

– Székely, székely! – igazítá őt rendre Dávid, s ezzel megveregeté a felügyelő vállát. – Áron, neked igazad van.

Azután ő maga magyarázta meg Rozálinak, hogy az a gép az oktaéderichor előállítására való. Rozáli nem ügyelt a tudományosan bonyolult magyarázatra. S alig volt figyelme a Dávid által kezébe adott gyönyörű nyolcszögű kék kristályra, csak arra gondolt, hogy mikor a felügyelő azt mondá “idegenek” és “asszonyok” éles tekintetét az első szónál Mr. Severusra s a másodiknál őrá emelte.

– Ez tehát az a nyolcszögű ichor, mely a hyalichor előállításához szükséges – mondá Mr. Severus, midőn az ichorfinomító műhely másik oldalán Rozálit a lépcsőn felvezette. – Most következik a sziksógyár-műhelyünk. Annak a gőzeit már nem ajánlhatom. Oda is el akar ön jönni, mistress?

Rozáli szelíd kedéllyel felelt

– Ha elfogadnak önök “csendes C°-nak”, akkor nekem is meg kell ismerkednem üzletünk minden ágazatával.

A néger milliomos arcán valami gúnymosoly vonaglott végig.

– Ez nekünk szerencsét fog hozni mindenesetre. Azonban ha a szódagyárunkat akarja ön megtekinteni, engedje azon elővigyázati rendszabályt felerőtetni, hogy arcának alsó részét bekössük ecetbe mártott kendővel: mert ennek a műveletnek olyan légköre van, hogy a hasonlóval foglalkozó gyárak, dacára a tökéletesített Gossage-féle kemencéknek s Gamble elzáró kürtőinek, még Amerikában sem tűrik meg sehol a városokban.

– Köszönöm, sir. Ahol más lélegzetet tud venni, tudok én is. Nem undorodom én itt semmitől.

Hanem azért Dávid jobbját csak nem eresztette ki bal kezéből.

Abból állt az egész titka, hogy ha Dávid kezét foghatja, akkor azután másik kezét akár Belzebub karjába öltve, le mer szállni a poklokra is.

Ami a hasonlatosságot illeti, ez nagyon közel jár.

Kétemeletnyi lépcsőn le a föld alá, hol tömör, alacsony boltozatok alatt kormos kemencék, négyszögű koksztornyok párolják le a konyhasóból a szódaszulfátot, közévegyített kénsavany segélyével, míg más termekben az angol working furnace-ok főzik ki a szulfátból a nyers szódát, elkülönítve azt a kéntől; s az Elliot-féle vastűzhelyek fekmentesen állítva, csendesen forognak tengelyeik körül, vörösen izzó hengereikkel, az utolsó termekben végre harántos teknőütegek lúgozzák ki a tiszta szódát; amott fojtó hőség, korom, emitt mesterséges légvonat, nyirok, lucsok és mindenütt orrcsavaró bűz kitűnő változatokban: Belial parfümösboltja!

És Rozáli nyugodtan engedé magának magyaráztatni a bódító légkör közepett Mr. Severus által az egész vegytani műveletet; hogyan lesz a sóból sziksó, hová lesz a szulfátból a kén, mi szükség van az egyikre és másikra? És figyelmesen nézett folyvást a magyarázó szeme közé, mintha fogadás volna közöttük, hogy ő állja-e ki tovább vagy a szerecsen, s egy rezzenése szempilláinak nem árulta el, hogy idegei mit szenvednek itt. Csak Dávid érzé a kezét szorító ujjakon át, hogy az asszonynak nagy lelkierejébe kerül itt lenni.

– Menjünk tovább – szólt Dávid.

Mikor aztán ismét napvilágra kerültek, Mr. Severus nem állhatta meg, hogy le ne vegye sipkáját, egyrészt azért, hogy homlokáról letörülje az izzadtságot, másrészt, hogy Rozálinak elmondja hódolatát.

– Mistress! Ön valóban tiszteletreméltón tartja nászbevonulását. Ezt nő nem csinálja önnek utána. Én is voltam egyszer abban a helyzetben, hogy megnősüljek. Jegyesem szegény leány volt. Akkor éppen a nagy petróleumüzletem után láttam. Fél éven át éjjel-nappal ott kellett tanyáznom a petróleumkutak mellett. Oda hölgy nem jött férje után soha. Ott nem hagyhattam a petróleumkutaimat, mert millióim feküdtek bennük; s amit az ember maga nem néz a két szemével, az el van veszve. A millióimat kikaptam a földbül, hanem a jegyesem otthagyott. Nem állhatta ki a petróleumszagot. Pedig a petróleumillat a szódásszulfátéhoz még eau de Cologne! – És most menjünk át az üveggyárunkba.

Ez a főbejárás túlsó oldalán eső szárny föld alatti osztályát foglalá el egészen.

– Lesz most “öntés”? – kérdezé Dávid. – Éppen ez órában – felelt Mr. Severus.

Dávid ujjai önkénytelenül szoríták össze Rozáli kezét, mintha vissza akarná őt tartani: egy percre megállt, gondolkozott, azután azt mondta: “jó, mehetünk”.

A legelső ajtó, melyen beléptek, egy hosszú, sötét folyosószerű csarnokba vezetett melybe felülről szűrődött alá lapos ablakokon át valami világosság. A csarnok egyik oldalát csupa kemencék képezték, miknek téglafala valami intenzív, rőt, izzó fénytől volt áthatva. Azokban iszonyú tűznek kellett égni. Ez a rőt pirkadás nem enyhíté a terem sötétségét.

A kemencesor előtt sima padok voltak, mik csiszolt üvegből látszottak készülve lenni. Azok összeköttetésben álltak a kemencecsapok pőcéivel. Két sajátszerű maszk járta sorba a kemencéket. Mindegyiknek fényes mellvértje és sisakja volt, azok koronkint fel-felnyitottak egyet azokból a kemencelyukakból, miket “galambházak”-nak neveznek. A gömbölyű nyílás, mint egy föld alatti rémóriás tűzszeme, világított bele a sötétségbe, egy-egy percre láthatóvá téve egy átelleni hosszú emelvényt, melyben sorban feküdtek az üveggyár munkásai – és aludtak. Övig fedetlen alakok. E rövid perc alatt a felügyelők egy benyújtott vaspálcával, mit azbesztkesztyűkben tartottak, megvizsgálták az olvadó üvegfolyadékot, s ismét becsukták a galambházakat.

Az egyik álarcos alak odajött a belépők elé, s szótlanul (a sisak zárva van, csak alulról kap levegőt) odahozott számukra három hasonló sisakot, aminőt maga viselt.

– Ezt fel kell tennünk – szólt Mr. Severus Rozálihoz. – Ezek nélkül a hőség és a fény kiégetné szemeinket, mikor valamennyi kemence száját kinyitják, s az olvadt üveg kezd omlani.

Mikor Rozáli fejére feltették a sisakot, azt hitte, hogy megvakult. Nem látta többé a mellette levő alakokat. Az a sisak sötétkék üvegből volt. Azonkívül mind a hárman kaptak egy teknőalakú pajzst, szinte üvegből, fafogantyúval, ezzel egészen takarva voltak.

Emberhang nem hallatszott itt.

Hanem egyszer mély, kongó óraütés tört át az üvegharangtól süketített csendben, mit éles fütyülés követett, s arra dörgő tamtam-ütések adtak jelt az ébredésre.

Az alvók állványa egyszerre megelevenült. Száz férfi ugrott talpra, ki-ki felölté mellvértjét, feltette sisakját, s valamennyi sietett a kemencék elé.

Mikor az első sípfüttyentés hasítá a levegőt, egyszerre felnyílt a huszonöt kemence-galambház ajtaja, s egy egész sor fényes tűzszem adott világítást a boltozatos teremnek.

Rozáli most már látott a sötét üvegen át. De valami szorongó érzést költött benne, hogy e sisakok alatt Dávid feje is csak olyannak látszik, mint Severusé: nincs különbség az emberek között.

A munkások kimért, betanult pontossággal siettek feladatuk elé. Nagy munka az: gyorsaság, testi erő, biztos kéz, józan ész, betanult ügyesség kell hozzá. Beszéd nincs. Parancsszó nem igazít. Mindenkinek mondatlanul kell tudni, mihez nyúljon, hova lépjen. Egy balfogás, egy tévedés, egy szeles mozdulat és egyik tagját egy pillanat alatt elveszítheti, s a másik pillanatban három más embert tehet nyomorékká, halottá s az egész munkát kárbaveszetté.

Ezért az ütenyre betanult, kimért összeműködés.

A tamtam utolsót kondul. A férfiak a kemencenyílások előtt állanak égetett agyagtégelyeikkel, mik két mázsányi olvasztott üveget fogadnak be. A kemencék alsó szájai megnyílnak egyszerre, s akkor egy túlvilági látvány lepi meg Rozálit, mely még a sötét üvegharangon keresztül is vakít. Egyszerre huszonöt tűztorok okádja elő az olvadt hyalichort. Egy átlátszó kristálytömeg, mely mint a nap úgy tündököl, ömlik alá zengő zuhatagban. Puszta szemmel belenézni e fénybe annyi volna, mint megvakulni. A hőség, mely megolvasztotta, ezerkétszáz fokú volt. A gömbölyű tégelyek, mik egy perc előtt még sötét tömegek voltak, egy pillanat alatt tűzgolyókká alakulnak át, miket a munkások által hajtott emelődaru lassan felvesz a légbe. A kemenceajtók bezárulnak, az emelő darugép meghajtja a tégelyeket, s arra azoknak gyémántfényű tartalma végigomlik a sima padokon. Akkor egy hengergép végigfut rajtuk, s a padokon elsimítva marad ott a még mindig ragyogó hyalichor lemez, mint egy tündöklő folyam.

És ekkor a felügyelő, lehúzva kezéről azbesztkesztyűjét, odamegy, s ahol buborékot, egyenetlenséget lát a tükörlapon, azt puszta kézzel lenyomogatja. Az olvadt, a fehéren izzó tömeg nem égeti meg a kezet a percnyi érintkezés alatt. Az ujjhegyek hűset éreznek az érintkezéskor. És Rozáli teste végigborzad e látványtól.

Azzal a néma munkások az öntött üveget az alátett lappal együtt rudakra emelve áttolják egy-egy nyíláson az oldalfal üregeibe, s azután ismét sötét lesz a csarnokban, a kemenceszájak bezárulnak, a munka elöl kezdődik.

Mr. Severus levette Rozáli fejéről a sisakot, s sietett a magáét is levenni.

– Nos, él-e ön?

Rozálinak valóban alig volt felelni való hangja, de mégsem árulta el félelmét.

– Ez nagyszerű munka volt – suttogá. – S hová lett most az az olvasztott üveg?

– Ez most a pároló kemencébe került, ott még olajgőzökben lesz kifőzve három napig; mert különben az ichor az üveget vízben könnyen olvadóvá tenné; ezért a hirtelen hűtött ichor szálkái, ha az emberi testbe hatnak, egyszerre felolvadnak, s előbb ájulást, aztán meg üdvös tályogokat idéznek elő. Ha felmegyünk a földszinti gyártelepbe, ott már fogjuk látni az izzasztóból kikerült hyalichort, mely még mindig egy pár száz fokra fel van melegítve, ahogy azt a gépek fúrják, faragják, szabdalják, mintha bádog volna.

Rozáli még egészen el volt kábulva a látványtól.

– Holnap is lesz üvegöntés? – kérdezé Mr. Severustól. – Szeretném azt holnap ismét megnézni.

– A két szememre mondom: amerikai asszony! – kiálta fel Mr. Severus.

Rozáli egy mindent mondó tekintetet vetett Dávidra, amiben ki volt fejezve az a gondolat, hogy “minden erőm tebenned van”.

(“Szegény asszony!” – gondolá magában Mr. Severus; még nem tudott felőle mindent, hanem annyit már tudott összevetni, hogy az ő hajdani eszményképe is amerikai nő volt; de az már a petróleumillatnál elmaradt; pedig az még eau de Cologne!)

– No, asszonyom, most már a poklokon szerencsésen keresztüljutottunk, ami ezután következik, már mind magasabb régió, ahol semmi sincs többé arra kiszámítva, hogy önt visszarettentse.

Rozáli figyelő bámulattal járta végig az egymás után következő műhelyeket, az emeletek raktárait, megfigyelve okosan, hogy lesz az üveglapból csiszolt tükör, a fúvott hengerből palack vagy ablaküveg, hogy gombolyítja az üvegmotolla az olvadt üvegből a selyemszálnál vékonyabb fonalat, miből tündérszép csipkéket, fátyolokat szőnek; hogy edzik, köszörülik, festik az üveget; ámulva járta végig a roppant termeket, mikben az üvegalkotás remekművei lépcsős állványokon voltak felhalmozva. Néhol ajtók álltak előtte, miken nem volt semmi nyoma a zárnak, s kérdésére, hogy azok hova vezetnek, azt a választ nyerte Mr. Severustól, hogy azt majd megtudja később.

De mindezen termekben rendkívüli volt a hőség és az a nem kellemetes szag, mely a kapun beléptekor fogadá, mindenüvé üldözte. – És hát ez lesz az a ház, ahol neki férjével együtt kell élni majd holtig!

Mr. Severus figyelmesen vizsgálta Rozáli arckifejezéseit: nem találta bennük azt, amit keresett.

Most végre egy tömör üvegajtóhoz értek, mely egyetlen darabból volt öntve. Ezen sem volt se zár, se sark; csupán a közepén egy gömbfogantyú.

Mr. Severus megfogta ezt a gombot, s egyet húzott rajta. Arra az üvegtábla, mint egy ív papír hajlott félre, utat nyitva Rozáli és férje előtt. Mikor Mr. Severus belépett utánuk, elereszté az üveglapot, s arra az magától visszacsapódott előbbi helyére. Az innenső oldalon is hasonló fogantyúja volt: lehetett egyformán ki- és befelé nyitni.

– Most más világrészbe léptünk – mondá büszkén Mr. Severus; s Rozáli valóban elbűvölve érezé magát, mintha tündérmese volna az.

A hyalichorgyár hő légköre, nehéz szaga egyszerre elmaradt, hűs, enyhe legű folyosó tárult elé, melyet édes fűszerillat töltött el, s egy tekintet a folyosó árkádjain keresztül magyarázatát adta az illatnak. A roppant épületnégyszög másik osztálya volt ez, melynek üveggel boltozott udvara egyetlen termet képezett, s ez a terem egy virágoskert volt. Csodaalakú növények, minőket Rozáli sohasem látott, voltak festői csoportokban összeállítva, kövér, izzadságtól ragyogni látszó levelek, vérpiros lombú fák, cifrázott levelű plánták, oly fehérek, mintha ezüsttel és hajporral volnának behintve, virágágyak, miket pillangósereg látszott ellepni, azok az orchideák csodaszép bokrétái, fiatal főnixpálmák, fikuszok, miknek kétöles sarjain meglátszik, hogy ez mind egyévi hajtás, bíbor sarraceniák, miknek minden hosszú levélhegyén egy-egy nedvdús kehely van, egy kerek tavacskában a nuphar sárga rózsái s a lótusz nymphaea alakú fehér-piros tulipánjai úsznak széles tányérleveleik között; egy része a kertnek buja cukordinnye-növényzettel van belepve, száz meg száz érett gyümölcs gömbölyödik elő földborító lombozata alul, némelyik felfut az épület karcsú oszlopain, belekapaszkodik a vasrácsokba, s onnan csüggnek alá tojáshoz, kígyóhoz, tarka almához hasonló melopepói, kivirítva a klematisok lilaszín, piros, fehér koszorúi közül, másutt sötét girlandokat húzva az aristolochiák lángszőnyegén keresztül. E növényzet összessége árasztja azt az illatot, mely az épület minden folyosóját betölti. És egy szögletben van egy szökőkút, mely egy jéggrotta közepéből veti föl kristálytiszta vizét, a lehulló víz jégcsapokat képez a medence szélein, s egy téli képet állít oda a tropikusok klímája alá. Mindez Rozálinak oly álomszerű, oly megfoghatatlan.

– Asszonyom! – szólt Mr. Severus. – Mindez az én tisztelt társamnak a műve. Ő tanulta el Planitzon Geitner utódaitól ezt a mesterséget, kik a századok óta égő kőszénréteg forró felszínére üvegházat építettek, délnövények tenyésztésére. A mi kertünk még csak egyéves. És nézze ön a csodákat, miket a természet és az emberi tudomány egyesült ereje egy év alatt létre tudott hozni. Ez a föld itt alattunk minden növényzetet kiölt felszínéről, gazaival, hőségével. Ez az ember kényszerítette ugyanezt a földet, hogy ugyanazon elemekkel a japáni és brazíliai flórát tenyéssze fel! A föld melege pótolja az aequator alatti napot, a szűzerdők televényföldét helyettesítik a gyárunkból kikerült salakok; az a bűzös sár, mely oda alant mellünket elfojtotta, adja a cantaloupoknak azt az édes ámbraillatot, a salétrom tette ily buja sötétzölddé a főnix leveleit, s annak a bíborvörös virágcsoportnak sardanapali dobzódása van a konyhasóban. A szalmiák illó szesze képezi a jégcsapokat ama szibériai grotta szélein; ez hűsíti kellemes egyforma mérsékletűvé lakhelyünk termeit, s az a víz, amit az a szökőkút fellövell, az ichorral szaturált tó vizéből való, mely keresztülment gyárunk üstjein, retortáin, minden szivattyún és páternosztergépen, viselt magában ichort, klórt, timsót, magnesiát, ként, s most, mikor asztalunkra kerül, a gránitsziklák forrásvizénél tisztább. Semmi sem vész itt kárba, mindennek hivatása van. A tündérmesék varázslói egy perc alatt tudtak szolgaszellemeikkel paradicsomi kerteket alakíttatni: csakhogy ez mese. A tudomány bűvészei tudják a munkára kényszeríteni a szolgáló elemeket: csakhogy ez való. Nézze ön e dél-amerikai fákat, mik öles hajtásokat képeznek már. Ezekből egy-egy darab ágat a rajta levő rüggyel együtt lefűrészeltek otthon őshazájában, a két végét kollódiummal elzárták, együtt fukus közé ládába csomagolták, s úgy hozták ide hozzánk: a lefűrészelt ágdarabok a hollandi üzdében életre keltek, az alvó rügyből csírázó mag lett, s most a délnövény itt álmodik Mexikó vagy Peru örök tavaszáról. És ez mind önnek a tiszteletére történt, mistress.

Itt aztán Rozáli nem állhatá meg, hogy a hála, a szerelem, a gyönyör elragadtatásával ne boruljon Dávid keblére, s az idegen szemek láttára át ne karolja annak nyakát, üdvözülése könnyeinek engedve szabad folyást.

– Sir! Mistresss! – szólt Mr. Severus. – Most egyedül hagyom önöket. Egy szerető házaspár menyegzőjének első napjai az egyedüli ünnepnapok, mikről Istennek tudomása van. Ünnepeljük meg azokat. Egy hétig nem jövök át az önök lakosztályába. Egy hétig ne gondoljon ön, sir, semmire másra. Legyen igazán boldog. Egy hét múlva majd aztán beszéljünk arról, ami következik.

Ez utóbbi szavakat valami olyan démoni, mefisztói szemvillanással kísérte a szerecsen, hogy Rozáli teste végigborzadt bele. Hiszen ő tudta, hogy mi következik. Az istenkísértés: a mennybemenetel a repülőgéppel.

Dávid néma kézszorítással üdvözlé Mr. Severust, s azzal Rozálit karjára öltve, a körülfutó folyosó ellenkező oldalán eltávozott saját lakosztályába.

Más körülmények közt Rozálit meglepte volna a csín, jó ízlés és kényelem, mellyel új lakása volt berendezve; talált volna bámulnivalót az üvegcsipkéken, mik ablakfüggönyeit képezék, s a tarka szőnyegeken, miket székely asszonyok készítenek selyemfinom üveggyapjúból, minőből egy saumuri zománcoló már a múlt században készített csalódásig hűen utánzott kitömött állatbőröket, sőt egyszer Napóleon Jérome herceg számára a legszebb hajat megszégyenítő parókát.

Mindezek számára nem volt most az ifjú nőnek figyelme. Nem gondolt arra, hogy mi van ma, csak arra, hogy mi lesz akkor, ha e hét letelik.

És Dávid olvasta Rozáli arcán azt, amit az szívében gondol.

Odavette a kezét a kezébe, ujjaikat egymásba fonva mintha imára volnának kulcsolva, s azt mondá neki reszkető hangon:

– Te drágám! Te mindenem! Te hűséges társam! Követtél engem mindenüvé, ahová vittelek, hívtalak. Nem kérdezted soha, hová viszlek, miért hagylak el? Még oda is velem akarsz jönni, ahová legnagyobb utam visz. Az idő sürget. Jól mondta ez az ember: egy hetem van csak. Ez is pazarlás. De szükségem van e hétre, hogy veled lehessek. Teveled! Érzed, mi jéghideg a kezem, mikor azt mondom, teveled? Ó ezek rettenetes menyegzői napok, nászéjszakák lesznek. Te velem akarsz jönni vakmerő kísérletem első útjára. Elviszlek, s ha megbukom, együtt bukunk: de téged olyan tisztán adlak át az égnek, hogy menyasszonyi koszorúdról még a harmat se legyen letörülve. Egy hetünk van adva – nem az örömnek: az égbe készülésnek. Nem egyesít bennünket öröm, kéj, élvezet, hanem hideg könyvek, számok, műgépek. Nekem egy társat kell magammal felvinnem, akinek az elszántságon kívül igen sok feladata van; míg én magam a villanygéppel, a kormányzat mechanizmusával vagyok elfoglalva, társamnak folytonosan észlelni kell az összeműködő erők és segítő elemek hatását, s azokról engemet folytonosan tudósítani, hogy gépem működését ahhoz idomíthassam, hogy számításaimat villámgyorsan megtehessem. Útitársamnak együtt kell velem gondolkoznia. Még a szívének is együtt kell az enyimmel vernie. És azzal a nyugalommal kell gépei előtt figyelnie, amellyel én figyelek a magaméra; tízezer lábnyi magasban a föld felett, nem tartva senki által, egyedül Istentől és a tudománytól. Kész vagy-e erre? Gondold meg, mit szólj! Sokan vannak körülem férfiak, többen ezernél, kiket betanítottam mindenre, ami e gép kezeléséhez szükséges, és az ezer között nem akadt egy is, ki ajánlkoznék, hogy velem jöjjön a legelső kísérlethez. Reszket tőle mindenki. Azt mondják, ha az első kísérlet sikerül, mind készen lesznek a másodikra; de előbb akarják látni a két első légbe szállót a földre visszaérkezni ép testtel és lélekkel. Tudják, hogy bizonyos a siker és mégis félnek. Kiszámíthatják, hogy csalhatatlan az összeműködés, s nem bíznak a számokban. Te nem tudsz még semmit; de van hited, lélekerőd és szerelmed. Ha megszerzed még a tudományt is hozzá, te léssz az első, ki velem együtt lehozod az üzenetet a felhők közül a földre: “ember, tied az ég”! Rászánod-e magadat e nehéz feladatra?

Rozáli megszorítá összekulcsolt ujjaival egész erejéből vőlegénye kezét, s azt mondá: “Kezdjünk hozzá.” Még menyasszony volt, és nem asszony.

S az első nászéj és utána a többi hat nap és éjszaka azzal tölt el, hogy a vőlegény magyarázta a menyasszonynak a normálbarométer, a kerekes barométer, az aneroidbarométer, a chiffrmanométer, az ózonmérő, a hévmérő, Saussure hajhygrometere, az alhidade, a tangentboussolle, a rheoscop, a tükörgalvanometer, a villanykondenzátor s a delejcommutator, az időparányokat mérő villanychronoscop, az astatikus sodronyok a villanyfolyamfordító gyrotrop, a bifilardynanometer, a termoelektrikus oszlop, a villanyműködést rögtön félbeszakító rheotom, a villanykiürítő, a bevezetett villanyfolyam feszítő ereje, a mellékfolyam, a disjunctor, a szikrainductor, az interruptor, az alternáló folyamok, a delejvillanygép, a pachytrop, a forgatag-elektromotor, a földdelej és légvillany bevezetői, az inclinatorium, a diamagnetismus elméleteit s azoknak gépezetét, műeszközeinek kezelését.

Hogy valaki ezeknek kezelését egy hét alatt betanulja, ahhoz annyi éles ész, erős akarat és szívós szorgalom kell, amennyit – csak a szerelem képes kölcsön adni és csak nőnek. Férfi kidűlt volna e munkából hetednapra. Rozáli elkészült vele.

Ez volt az ő férjhezmenetelének első hete; a mézeshónap első hét napja.

A nyolcadnap

Nyolcadnap meglátogatta Mr. Severus az ifjú házasokat. “How do you do”? – “Very well.”

– Nos uram! – szólt a bankár. – Most már talán szólhatunk valamit – a politikáról is.

– Politikáról? – kérdé Dávid elbámulva. – Nem bánom.

– Lehet a mistress előtt?

– Hogyne? Nálunk az asszonyok nagyon szeretnek politizálni.

– Tehát az önök politikai magaslatain nagyon érdekes dolgok történnek. A király a törvényhozó testtel együtt nekiindult az akció rendszerének, a szerzeteket eltörülték, az ultramontánokat homlokon ütötték, az orosz konzorciumot kikergették az országból. A mi búzánk virágzik.

– Miféle búzánk?

– A háború a küszöbön áll.

– Kivel?

– A Nihil országával.

– Alig hinném. Nekünk nincs hozzá pénzünk, a Nihil országának pedig szintén pénztára is nihil. Ott sincs semmi.

– Eggyel több ok, hogy valamihez kezdjen. Kuraszin elhatározta a kényszerkölcsönt a szent-pétervári bank irányában, ami ugyan egyértelmű a bankalap megrablásával. Ez csak hadviselési célokra történhetett.

– Mi ürügy alatt támadhatnának meg bennünket?

– Hát nem elég erős ok-e a Sabina elleni eljárása a magyar kormánynak? A Sabina részvényesei, igazgatói nagyobbrészt oroszok voltak. Az üzlet betiltásával azoknak a vagyona lett megcsorbítva, az intézet alapszabályainak üldözésével meg lett háborítva az epigamiai nemzetközi törvény. Sokkal csekélyebb indokok voltak a múlt században az Alabama-kérdés, a Laurion-ügy, Mencsikoff paletot-ja, Benedetti migrénje, Napóleon újévi üdvözlete Hübner báróhoz, a sipoyk zsíros töltényei, az abyssiniai angol alattvalók letartóztatása, a Tampicóból kiutasított angol kereskedő, s mennyi összeveszés, háború, lázadás került ki belőlük. Egyébiránt az orosz diplomaták furfangokban kifogyhatlanok s ha nem elég ürügy nekik a Sabina vagy a király házassága a cári hercegnővel, találnak ők más ajtót is, amin bejöjjenek.

– Szerencsére az európai diplomáciának is van abba még beleszólása.

– S kikből áll az az európai diplomácia? Törökországra számít ön? Ennek az erejét tökéletesen paralizálják a bennszülött bajok. Szerbia, Bulgária, Montenegro, Egyiptom elég dolgot adnak neki. Amit egyik minisztérium felépít, a másik lerontja; ma az ótörökök vannak felül, s akkor virágzik a fanatizmus, talpra áll ötszázezer basibozuk meg delyr; holnap az ifjútörökök kerülnek kormányra, akkor a redif és nizam a főerő; tehetik, amit akarnak; a szultán nem törődik mással, mint az új operaházával.

– Nem. Törökországra nem számítok.

– Franciaországra szintén nem számíthat ön: ott most bölcs politikusok vannak felül, kiknek sikerült a dicsvágyat úgy elaltatni a nemzetben, hogy mindenkinél a béke fenntartása és a be nem avatkozás a jelszó. Ez ugyan természetlen állapot, és nem tarthat örökké; de legyen ön arról meggyőződve, hogy amikor egy nagy szél lefújja a hamut az eltakart parázsról, s lángra lobban egy európai háború, abban Franciaország nem fog Oroszország ellenségeivel egy táborban állani.

– Ezt is egészen értem.

– Itt volna önnek még a reménység Anglia és Olaszország pártfogásában. Erre nézve egy történetet kell önnek emlékébe idézne, amit ön valószínűleg elég jól ismert valaha; de talán már elfelejtett. Az angol szimpátia nem adatik ingyen: annak alap kell, mégpedig ércalap. Önöknek egykori királya, III. Károly, midőn még Németalföld ura volt, egy szabadalomlevelet írt alá egy osztrák–belga kereskedelmi társulatnak, mely hajóival a kelet-indiai kereskedelemben Anglia versenytársaul tolakodott fel. III. Károly e szabadalomlevélben a többi címei közé azt is felrakta: “Nyugot- és Kelet-Indiák királya, a Kanári-szigetek fejedelme”. E társulat Ostende-ben ütötte fel székhelyét, s megállta a sarat emberül; versenyzett a tengeri hatalmakkal; verekedett is, ahol megtámadták; ha egy kapitánynak elkáparezték a hajóját, másikat szerelt fel ágyúkkal, utánament a hajójának, s visszafoglalta azt, mikor éppen az elfoglaló nemzet aranyport és elefántcsontot vitt rajta; factorie-jai Kelet-India minden fővárosában működtek, voltak telepítvényeik Coblomban, Coromandelben, Bankisabarban, a Ganges-parton; szövetségük volt Spanyolországgal, annak minden kikötőjében horgonyt vethetni, s egy tractatum jogot adott nekik a német szabad tengeri városokban áruikat piacra vihetni. Ennek a tásaságnak az első évben oly fényes sikerű működése volt, hogy a részvényesek a 750 frt befizetés után 250 forint osztalékot kaptak, s előre látható volt, hogy e kereskedelmi vállalattal az önök monarchiája az elsőrendű kereskedelmi államok közé fog emelkedni. Csak egyetlenegy körülményen múlt e remény valósulása. Egy csekély kis körülményen. Egy bajuszon múlt el az egész. Az volt a hiba, hogy III. Károly egyetlen trónörökösének nem volt bajusza, Mária Terézia nem volt férfi. Károly császár mindenáron királlyá akarta tenni leányát; ezt eszközölte ki a pragmatica sanctió. Hogy a pragmatica sanctiót Anglia elfogadja, egy föltételt szabott rá: az ostende-i kereskedelmi társulat elnyomását. Ennek következtében egyfelől Anglia biztosította Mária Teréziának a trónrajutást, másfelől III. Károly megtiltotta a kelet-indiai társulatnak bármely németalföldi kikötőből kereskedelmi hajók kiindítását. Azonban a császár-király nem akart még letenni arról a reményről, hogy e nagy horderejű kereskedelmi vállalatot fenntartsa. Mikor már kezében volt a nagyhatalmak garanciája a pragmatica sanctió iránt, akkor a saját engedményének szó szerinti értelmét alkalmazva, megkísérlé áttenni a kelet-indiai társulat székhelyét valamelyik osztrák vagy magyar kikötőbe. Ilyen csak kettő volt: Trieszt vagy Fiume. A nagy hajókat elhozták Triesztbe. A császár-király maga személyesen jelen volt a kísérletnél, s biztatta a hajósokat; de biz annak nem lett sikere. A trieszti kikötő nagyon nyitva van a szelek előtt, medre igen sekély; abból világnevezetességű kikötő sohasem lehet. Fiumét az akkori osztrák diplomaták nem ajánlották neki, mert ha ezt karolják föl, akkor Magyarországon át veszi a kereskedelem útját, az az ország lesz fontos terület, s az tervüknek ellenére volt. És így a monarchiát gazdagítandó vállalat elmúlt, elnyomatott: csak azért, mert Mária Terézia leány volt, nem fiú. Anglia azután gazdaggá is lett; Ausztria és Magyarország pedig szegénnyé. Amint azonban egy magyar kormány kezdett intézkedni saját országának sorsa fölött, az lassankint rátért a múlt században elejtett eszmére, s az mármost Fiumét alakította át kereskedelmi kikötővé. Ez sokkal alkalmasabb volt e célra, országos áldozatokkal rendbe hozatott; új kereskedelmi hajózó társulatok telepíttettek meg benne, amik a Szuezi-csatorna megnyitása után mind ez ideig szép sikerrel közvetítik a kelet-indiai és kínai tengeri kereskedést; s ezáltal egyfelől Angliának csinálnak versenyt, másfelől a magyarországi vasúthálózattal kapcsolatban a levantekereskedés vonalát terelik el Olaszországtól, mely azt a szmirna–livornói úton törekszik vezetni. Ez mind nem kedélyeskedés, tisztelt barátom, itt pénzről, kenyérkeresetről van szó, s abban a pontban sem az angol, sem az olasz nem érti a tréfát. Temessék be önök a fiumei kikötőt: vegyék el a szabadalmat a kelet-indiai és brazíliai kereskedelmi társulataiktól, s akkor aztán önök is számíthatnak a nagyhatalmak pártfogására, kik azért az árért II. Árpád utódainak is készek biztosítani a trónt (szép szavakkal, mint a 7 éves háborúban), valamint III. Károly király utódjával tevék. De addig, amíg az önök jóléte egy másik állam kárával emelkedik, ennek az őszinte barátságára ne számítsanak.

– Tehát nem számítunk rájuk.

– Hátra volna még Németország. Igaz, hogy az rendben tartott állam, nagy hadereje döntő szót ád neki az európai concertekben; és még inkább teli kincstára. Az is igaz, hogy e szomszéd állammal önök most jó szövetségben állanak. Maguk is a német kultúra áramlatában úsznak. Haderejük, financiájuk, tudományuk nagyrészt német. Azt is megengedem, hogy Németország áhítozása egy szétzúzott osztrák–magyar állam német darabjait magához ragaszthatni nem olyan nagy, mint féltékenysége az orosz állam irányában, mely azon esetben mindazt elnyelné, ami a Kárpátok és az Aegeumi-tenger között fekszik; s ennélfogva Németországra ez idő szerint mint leghatalmasabb szövetségesre támaszkodhatnék egy oktalanul megtámadott Osztrák–Magyarország. De azt az utolsó reményt is dobja ön ki a hajóból. Most értesülök a tengerentúli posta által, hogy az észak-amerikai államok és Németország közötti viszonyok a legfeszültebbekké váltak. Az ok világos. A német elem, mely száz év óta erősen növekszik az angol államban, régóta éreztetni kezdi ott prepotenciáját. A jenkinek pedig nincs kedve azt tűrni. A gyűlölködés sietve rohan azon válság elé, mely nyílt kitörésben fog nyilvánulni. Németország, mely száz év óta mindent elkövetett, hogy magát nagy tengeri hatalommá emelje, kénytelen lesz engedni az itthoni nemzeti önérzetnek, s tengerentúli fajrokonai védelmére előállni; akkor aztán, egy Amerikával megkezdett viszálkodás zűrzavarában mennyire nem fog senki arra számíthatni, hogy benne itthon fegyvertársra találjon, az előre látható. E kitörés meglesz: azt hiszem; – hogy ez is az orosz diplomácia munkája, az meggyőződésem; – hogy azzal egyidejűleg önök nyakán a háború, azt már tudom.

– Mi tehát mindezekre nem számítunk semmit! – mondá Tatrangi Dávid.

– Tehát mire?

– Saját magunkra.

– Így már jól van – szólt a bankár. – A “vállalatunk” életrevaló. Nincs szükségünk a rizikót viszontbiztosítani, nem keresünk compagnont: megtartjuk a részvényeket magunknak. – Lehet az új “consors” előtt beszélni?

(Consors jelent üzlettársat is, meg feleséget is.)

– Minden bizonnyal – bátorítá őt Dávid.

– Tehát, sir, hogy a tárgy érdemére térjünk: kapott ön már vállalkozótársat, ki önt az aerodromon első kísérleténél gyámolítsa?

– Kaptam.

– Szabad őt látnom?

– Itt van a keze a kezemben.

A bankár felugrott a helyéről, félig kacagás, félig bámulat volt a hang, mely kitört belőle.

– Ah! hohó, sir! Maga a mistress? Ő ajánlkozott önt kísérni? Tehát tudja már a mistress, hogy mi az az “aerodromon?”

– Láttam. Ismerem – felelt Rozáli.

Mr. Severus hangjában még mindig több volt a nevetési hajlam, mint az elismerő bámulat.

– Ah, ha! valóban. Úgy látszik, mistress, ön olvasta valaha a német Lafontaine egy regényét a sok közül, melyben a hősnő a hőssel együtt egy luftballonban felszáll, s aztán odafenn az égben egy ideális szerelmi jelenet fejlődik ki kettőjük között. Ez igen csábító példa. Hanem ez igen könnyű munka volt akkor: mind Lafontaine-re, mind a vállalkozó kisasszonyra nézve. Ámde az aerodromon kormányosa nemcsak arra nem ér rá, hogy akár prózában, akár versekben elégiákat mondjon utazótársának, hanem a legelső két másodpercében a felemelkedésnek az a kérdése hozzá, hogy minő az arány a gép gyorsaságának progressziójában?

Rozáli felelt erre:

– És erre a figyelő megnézi a villanychronoscopot, mely harmadperceket mutat, egy pillantást vet a kerekes normálbarométerre, mely a gép hajtóján kívül van alkalmazva, s megmondja a kormányosnak, hány láb az emelkedés harmadpercenként.

Mr. Severus visszahőkölt: erre a válaszra nem volt készen; ámbár hisz Amerikában is mindennapi dolog, hogy a nők a tudományos értekezésekben részt vegyenek; de ilyen gyermek: ezzel a rózsás arccal? Meg akarta tudni, hogy való-e ez vagy tréfa.

– S miért van a normálbarométer a hajón kívül?

– Azért, mert a hajó maga, mely egészen hyalichorból van alkotva, légmentesen el van zárva, csupán a két végén, az alján és a tetején van egy-egy cső alkalmazva, melynek zárószelepe aszerint nyílik ki, amint a gép előre vagy hátra, fel vagy lefelé halad. Ez azért van, hogy mikor az aerodromon a nagyon megritkult légbe emelkedik fel, a gyorsaság által belül összetömörüljön a ritkult lég, s azáltal a bennlevők megszabaduljanak a légzési szervek szenvedésétől, ami különben a léghajósokat leginkább szokta kínozni. A szabad ballonok hajóiban utazóinak már 11 ezer lábnyi magasban orrából és füléből megindul a vér. Az aerodromon azonban e készülék mellett egy saját maga által megtöltött antliapneumaticává alakul át, s míg a haladás irányában nyitva levő szelepen át a lég összetömörül a hajóban, s a legritkultabb légrétegben is alkalmassá válik a belélegzésre, addig az ellentétes irányban levő szelelőcsövek szelepei csukva vannak, különben nem lehetne kiállni embernek a légrohamot, abban megfulladna mindenki. Ha azután az ózonmérő azt mutatja, hogy az éleny megfogyott a hajóban, akkor az első csövet egy csappal elzárják, az ellenkező csapját kinyitják, mire az azóttal terhelt tömörült lég hirtelen elillan a ritkább küllégbe, s azzal újra kezdik a hajó megtöltését friss ózontartalmú léggel. A hajó belsejében levő aneroidbarométer és hyperbolikus manométer tehát csak azt jelzik, hogy minő sűrűsége van a hajóban levő légnek; de nem azt, hogy minő légnyomás van az általa elért magaslaton.

– Jól van, mistress – szólt Severus, most már egy tudálékos asszonyt képzelve maga előtt –, de már most más baj is jön elő. A gépet nemcsak az a villanykondenzátor és forgatag elektromotor hajtja, melynek gépkereke a kormányos kezében van; hanem nagy hamar átveszi az uralkodást az atmoszférai villanyosság ismeretlen nagyhatalma. Mit tesz a figyelő társ ekkor?

– A figyelő társ, amint a normálbarométeren látja a hatványozott emelkedést, az alhidade-on, a rheoscopon, a villanybefolyás szaporodását, ezt számokban jelzi a kormányosnak, s ha a kormányos jónak találja a lég villanyosságát fokozott gyors haladásra felhasználni, akkor a légvillany-induktorokat működésbe hozza, s miután a gép szárnyai 128 athmoszférai nyomást kiállanak, a villanysokszorozás által percenkint ezer lábnyi gyorsaságra erőltetheti a gépet, ami egy százötven lábnyi gyorsasággal rohanó szélvésszel szemközt repülve is 850 lábnyi haladást eredményez.

– Megálljon egy percig, mistress. Tudja ön azt, hogy ha egy tárgy, legyen az bár sima üveghajó, percenkint ezer lábnyi sebességgel szeli keresztül a légréteget, ezáltal oly zsurlódást idéz elő, hogy a falainak meg kell tüzesedni, s a benne ülőknek meg kell sülni?

– Erre az elméletre van éppen alapítva az aerodromon gyakorlatiassága. Fenn a magasban hidegek a légrétegek; emberi testalkat ki nem állná az ottani huzamos tartózkodást. De éppen az említett zsurlódás által folytonos meleggel látja el a lég maga a hajót, s nem kell hozzá sem fűtőszer, sem azzal vesződő emberi kéz. E zsurlódási meleghez járulhat még a termoelektricitás tényezője is. De ennek a hatása is ellensúlyozva van. A hajó hátterében van alkalmazva a Carré-féle ammonsavas confrigerator, mely azonnal, amint a hajó hőmérséke a 20 fokon, Réaumur szerint, felülemelkedik, rögtön megkezdi a működését, s mesterséges jéghideget képezve, a hőmérsékletet ismét kiegyenlíti. Ha az nem volna elég, a gép nehány nyomással még magasabb légrétegekbe emelkedik, hol nagyobb a hideg. Ha az is hasztalan volna, akkor meg lassítja a repülését.

– S hogyan teheti azt, ha egyszer a földdelej és a légvillany kapták fel a szárnyaikra?

– A legegyszerűbben. A kormányos intésére a segéd a villanykiürítőhöz nyúl, s vagy a csillag alakú kiürítővel szabadítja meg a gépet a túlságos villanytól, vagy a detonatorral, mely rögtöni villanyszikrákkal, dörgés közt távolítja el a fölösleges vonzerőt.

– S önnek volna az a bátorsága, hogy mennyköveket szórjon alá a földre? A legtöbb asszony pisztolyt sem mer elsütni, s ön villámokkal tudna lövöldözni?

– Ha férjem úgy fogja parancsolni.

– S mi történik, ha egyszer le kell szállni a földre?

– Akkor a kormányos parancsára a segéd felhasználja az “interruptort”, a villanyműködést rögtön félbeszakító rheotomot, a kormányos a gép sarkaiba kapó fogaskerékkel a két gépszárnyat egyszerre vízirányosan kiterjesztve megállítja, s azzal az egész aerodromon percenkint hatlábnyi és fokozatlan eséssel csendesen leszáll a magasból. A légréteg ellenállása a széles, kiterjesztett legyező alakú szárnyak alatt paralizálja az esés törvényének szokott szabályait, ahogy látjuk elenyészni e szabályt egy leszálló pehelynél, egy eleven madárnál. Mikor aztán a földhöz közel ér, akkor a kormányos újra megindítja a szárnyakat, s e percben a segéd azon a szerkezeten kívül, mely a légvillanyosságot folyton kiüríti, még az isolatort is fokonkint alkalmazza; az úgynevezett szarutömeg (Kamm-masse) elzárót, mely az aerodromon saját villanysűrítőjének működését egész a csendes libegésig képes lohasztani, úgyhogy az a földre leszállhat, anélkül, hogy a hajóban ülők egy kis kellemes szánkázási érzeten kívül egyebet tapasztalnának, mikor a villanygép utolsó szárnylegyintése a földön végigcsúsztatja a leszállt aerodromont, melynek fenekét három szántalp alakú borda védi.

Mr. Severus összecsapta a kezét, és felugrott a helyéről.

– De hát, mistress, hol tanulta ön mindezeket, és mikor és kitől?

– Itt. Mióta megérkeztem. A férjem tanított rá.

– Micsoda? Tehát önök, amióta ide megérkeztek, amióta éjjel-nappal be vannak zárkózva, ahelyett, hogy azon rejtélyes villanyösszeköttetés experimentumaiban gyönyörködtek volna, aminek csodáit még nem fejtette meg sem Oersted, sem Faraday, sem Bunsen, sem Volta: két ifjú szerelmes szív galvanoplasztikai remeklése helyett éjjel-nappal képesek voltak, egymás mellett ülve, egyik tanítani, a másik tanulni, rideg számokat figyelemmel kísérni, egymást át nem ölelni, hanem a gépek mozzanatát lesni; egymás szemébe nem nézni, hanem a kísérletek eredményét várni? Ez természet elleni vállalat!

– Nem, sir – szólt Rozáli komolyan. – A természettudomány igen szép és elragadó élvezet. A delejvillany csodái lekötik a lelket, s magukkal képesek ragadni, mintha az is hozzájuk tartozó elem volna. Az érzékek el vannak általa foglalva egészen. Mily gyönyörűk Lichtenberg porrajzai! Marum pávafarkfénye; a szivárvánnyá alakított villanyszikra; Bunsen villanylángíve, a galvani folyam csodálatos vegytani bontó hatalma; a villanyfolyam szellemszerű zengése a vezető ércekben, mit a telefon hallat; a mulattató kísérletek a villany örökmozdonnyal, a villanyórával, Franklin villanyos rajztáblájával; a Wolff-inductor folytonos villáma mily eleven utánzása az égi viharnak! S annak a gyémánt minden színeivel ragyogó dicsköre egy látvány a próféták álmaiból. Mily csodálatos tünemény a légüres üvegharang alatt kisugárzó villanyfény, mely a pozitív saroknál piros, a negatívnál kék rétegekben, mint egy orsó alakú démon jelenik meg! Mily megbűvölő látvány a villanyos zuhatag; mely bíborsugáraival a világoszöld színben pompázó uránüveg szélein túlömlik! Hisz ezek oly tünemények, amik mellett az ember elfelejti azt, hogy a szíve dobog. És midőn maga előtt látja azt a hatalmas, ember alkotta gépet, melynek egy mozdulata úgy ragad fel bennünket a földről, mint Illést a szentírás tüzes szekere, akkor e dicsőséges emberi mű láttára, lemarad rólunk minden, ami földi teher, s úgy közelítünk ahhoz az emberhez, aki azt alkotta, mintha nem ember, de Isten előtt állnánk.

Rozáli ihlett áhítattal hajolt le Dávid kezéhez, hogy azt megcsókolja.

Severus izgatottan járt alá s fel a szobában.

– Ez nem igaz, ez nem úgy van. Bennem is megvannak azok az érzékek mind, én is végigélveztem a természettudomány gyönyöreit, én is jártam ott, ahol a világalkotó szellemek csodáikat mutogatják emberek parancsára; én is láttam a holt ember arcát mosolyra fintorulni a galvanfolyam befolyása alatt; de azt a hatalmát a villanyerőnek tagadom, hogy két élő szívet képes legyen astaticus állapotba hozni. Én is próbáltam ezt. De ez lehetetlen. Mikor egyszer a szív érez, azt semmi matematikai számítás meg nem győzni, semmi tünemény el nem kábítja. Önök vagy szerencsétlenek, és nem szeretik egymást…

– Vagy pedig – sietett Rozáli közbeszólni – tudjuk azt, hogy hazánk és becsületünk van feltéve a nagy kockára. Sir! Én megtudtam, hogy férjemnek “ma” kísérletet kell tenni az általa feltalált géppel. E vállalkozására hivatva van hazája védelmének kötelessége és üzletének lekötött becsülete által. Bátorsága senkinek sem volt, hogy őt ez égbetörő kísérleténél mint legelső próbatevő segéd elkísérje. Nekem van, mert neje vagyok. Én hosszú éjeken át néztem férjem ajkaira, midőn a rideg tudomány tételeit magyarázta előttem, és feleltem neki, nem arról, amit a szívem beszél, hanem amit a számképletek mondanak, amit a gépek diktálnak. Hazánk és becsületünk van kérdésbe téve, sir, és – itt minálunk – a haza és a becsület nagyobb, mint a szerelem!…

Severus elbámulva nézett az ifjú nőre. Ércfényű, sötét arca merev volt, mint egy szobor, de szemei lángoltak.

– Akkor, mistress – szólt tompán, meghatottan –, mondjuk egymásnak, hogy “God bye”, Isten hozzád, mert ha ön felszáll azzal a géppel az égbe – ön oda tartozik –, önt nem eresztik onnan többé vissza.

Rozáli úgy tett, mint aki nem értette el a hízelgő bókot, s úgy beszélt tovább is, mint “Consors”; mert hiszen az üzletben már most Mr. Severusra nézve is viselte e kétértelmű címet.

– De mindezekre az itt elsorolt gépekre nem lesz szükség a többi aerodromonnál – biztatá komolyan üzlettársát –, ezáltal azoknak kiállítása nagyon megdrágulna. Csupán az első kísérlethez szükségesek azok, hogy amit általuk kitanultunk, azt a többieken alkalmazhassuk. Azon légmozdonyoknak különösen, amik csupán szállításra fognak szolgálni, a legegyszerűbb készülékeik lesznek, minthogy azoknak lehető alant kell járniok.

– S miért kell alant járniok?

– Azért, hogy mentül rövidebb ívet képezzen a repülésük. Minthogy a kör átmérője a körhöz úgy viszonylik, mint 1 a 3-hoz, annálfogva minden öl, mellyel az aerodromon a magasba emelkedik, három öllel hosszabbá teszi az útját, mintha a föld színével egyaránt repülne.

– És ezt mind nászünnepén tanulta… – dörmögé, magához beszélve, Mr. Severus.

– Íme tehát útitársam és segédem már van! – mondá Dávid; a kísérletre kitűzött határidő a mai nap déli 12 órája; azt meg fogom tartani, akár nap süt, akár vihar lesz.

– Meg vagyok felőle győződve. Még az éjjel abbahagyattam minden munkát. A gépek pihennek, a katlanok alszanak, hogy semmi moccanás, zaj és füst ne zavarja önnek első kísérletét.

– Igen jól van.

– Lesz önnek szüksége valami segítő kézre az indulóteremben?

– Senkire sem.

– Úgy én sem akarok ott lenni. Tudom, hogy az egy ünnepélyes pillanat. Mi valamennyien az udvaron fogunk állni. Egy kiáltás sem fog hangzani. Nincs önnek valami kegyeletes óhajtása tán? Az emberben fel szokott ilyenkor ébredni az áhítat. Valami szent szertartás ne előzze meg a kísérletet? Ahogy hajók vízrebocsátásánál szokás.

– Köszönöm. Az áhítat tiszteletre méltó érzelem, s az imádkozás megvigasztalja azt, aki imádkozik. Hanem én a harangszótól nem hallanám a telefont, s a zsolozsmák belezavarhatnának a képleteimbe. Majd ha odafenn leszek, szívesen hallom.

– Tehát szerencse “fel” – és szerencse “le”. Óráink együtt járnak.

– Mikor a tizenkettőt kongni fogja toronyóránk, indulunk.

A két férfi kezet szorított, Severus kezet csókolt Rozálinak, s azzal magára hagyta az ifjú párt.

– Aztán semmi érzelgés! – szólt rideg, merev hangon Dávid, megszorítva hideg kezével Rozáli kezét. – Készüljünk az úthoz.

Különös előkészület volt az az úti öltözet. Egyetlen selyemzubbony a férfin s egyetlen selyemtunika a nőn; mint két mítoszi szobor, melynek leplezete a délceg és deli testidomok kiemelésére szolgál.

Egyiknek sem volt most kedélye észrevenni, hogy társának alakja egy olympi istenminta. Az olympi istenek ereiben az ichor foly, a fehér vér.

Dávid átvezette Rozálit ama zár nélküli ajtón az induló terembe, hol gépe állt.

A hosszú terem, melynek üvegtetőzete végig fel volt nyitva, ötszáz gép számára volt alkotva, s még csak az első gép volt készen. Az ott állt a terem közepén. A padlat vastag, vulkánozott kaucsukból volt. Az aerodrom hajója egy darabból öntött hyalichor henger, mindkét oldalán csúcsos kúpban végződő, e kúpok vége egy-egy szeleppel záródik, melyek egyikén egy gereben alakú, tövisekkel ellátott nyárs, a másikán egy sárgaréz gomb ugrik elő a belülről tett nyomásra. Az első a hangtalan villanykiürítő; a másik a detonator, melynek az a célja, hogy jelt adjon az egymással együtt járó gépeknek. A négy szelep azután, mely a légváltoztatást eszközli, egyúttal hallcső és hangtölcsér, miken át a detonator figyelmeztető hangjára a külön hajókban ülők egymással közölhetik értesítéseiket. Mert a hajó maga hermetice zárva van, ajtaja kaucsuk lemezekkel leszorítva.

A hajó közepén van az elektromotor, melynek gépezete kétfelé választja annak belsejét: az egyik fele a gépészeké, a másik az utazóké, kiknek semmi dolguk a géppel. Az elektromotor képes tízezer egyesített villanyelemmel dolgozni; ennek sokszorosan egymást dörzsölő széles sarkai idézik elő az első mozzanatot, mely a két szárnyat felemeli. E szárnyak alul hyalichor lemezekből vannak: legyező idomúra alkotva, s felül sárgaréz lappal borítva, egyes részeik akként fordíthatók, hogy a gép fölfelé vagy fekmentesen haladhat velük. Egy olló alakú kormány tetszés szerinti irányt adhat az egésznek. A két szárny a géppel együtt harminclábnyi szélességet foglal el.

A gép még eddig csak elmélet szerint kész, gyakorlati kísérletet az egésszel csak most fognak először tenni. Nem csoda, ha minden embernek nagyot dobban a szíve, mikor azt mondják neki, hogy üljön bele először. Úgy húz a szív a földhöz.

Dávid oly sokszor megmagyarázta már Rozálinak e gép egész szerkezetét, minden egyes darabjának rendeltetését, hogy most már felesleges lett volna többet beszélni neki róla.

Még egyszer szemébe nézett: – csak elszánt nyugalmat látott abban.

Mikor kinyitá előtte a hajó ajtaját, s felsegíté őt ülhelyére, mégis reszketett a keze.

A kormányos, a gépész ülése magasabb volt, a segédé mellette alacsony zsámoly.

Mikor az óra megkondult, Dávid becsukta a hajó ajtaját, s felült a helyére, szoborkemény és szoborhalavány arccal. Nem nézett másra, csak a gépre. De Rozáli még az égre is nézett, mely be volt borulva, s midőn az óra az utolsót ütötte, ajkát sóhajtás hagyta el: “Isten velünk!”

Dávid macskabőrrel megdörzsölt egy gyantalapot, azt hozzáérinté a gép üveg sarklapjához, s azzal megragadva izmos kezével az elektromotor kerekét, egyet fordított rajta. A telefon halk, zizegő hangot kezdett hallatni rögtön, s a hajóban az a sajátszerű szag kezdett érezhető lenni, ami a villannyal együtt támad; a mechanikai mozzanat által a két szárny lassanként felemelkedett, mindig jobban közelítve egymáshoz. Ez a kísérlet válsága. Vajon a kifejtett hatalmas mozderő, mikor működését megkezdi, nem töri-e össze a mozdítógépet odabenn, s az azt forgató kezet? Ezt ellenőrzi a segéd által megfigyelt rheoscop. Rozáli számítja a delejmutató mozzanatait csendesen. “Harminc, harmincegy.” Mikor azt mondja: “harminckettő”, akkor Dávid lekapja a kezét a fogantyúról, s a másik percben, mint a villám, oly gyorsan ugrik az előbbi helyére vissza. A két szárny végpólusai, megtöltve egyenlő + villanyossággal, azon ponthoz érve, ahol eltaszítják egymást, iszonyú erővel csapták alá a két legyezőszárnyat, s abban a pillanatban a légbe emelkedett az aerodromon. – Az első szárnycsapás százlábnyi magasra vitte föl. A gép ereje sokkal nagyobb teherre volt kiszámítva, mint amennyit most emelt.

Dávid az első mozzanat után nyugodtan fonta össze mellén karjait, és nem nyúlt többé a géphez. Azt most már saját visszaesése késztette további mozgásra. Amint lefelé esett, a két kiterjesztett szárny újra összeért, s fokozatos erővel csapott ismét széjjel. Dávid odafigyelt Rozálira, ki folyton értesíté a villanyerő növekedéséről, az emelkedés haladó fokozatáról. Egyiknek sem volt ideje visszatekinteni a földre s az utánuk bámuló embertömegre.

A gép egyenesen szállt fölfelé a szélcsendes légben, el nem hajolva függőleges irányától.

A tíz első perc alatt még nem érték el a fölöttük levő felhőréteget. A lég ezúttal nem volt fölöttébb villanyos. A szárnyak mérsékelten fokozott erővel működtek. A hygrometer, az ózonmérő, mind kevés eltérést mutatott. Melegség sem volt a hajóban a nemigen nagy dörzsölés miatt, az emelkedés közben; sőt a hévmérő nehány fokkal alább szállt, de még a hideg nem volt kellemetlen a lenge öltözék mellett is.

Rozáli oly nyugodtan értesíté Dávidot az észleletekről, mintha tanítója lábainál ülne egy gyermek. Dávid hallgatva jegyzé fel az adatokat egymás után. Egyiknek sem jutott eszébe észrevenni azt, ami e merész kísérletben költői, nagyszerű, fölséges!

A földön maradtak az áhítat figyelmével bámultak az égre. Minden út tele volt néppel; a munkások a gyár udvarán álltak.

Az ég egészen be volt borulva, a szürke felhőboltozat alapjából úgy tűnt elő a felemelkedő aerodromon, mint óriási, fehér sas, mint a keleti mesék Roch madara, aztán mindig kisebb-kisebb lett; de szárnyai verését folyvást lehetett látni.

Már egy negyedórája volt, hogy fölemelkedett a gép, s még mindig egyenesen felfelé haladni látszott.

Mr. Severus a gyár tornyából nézett utána távcsövével.

“Mi történhetik odafenn? – mondá magában, hirtelen utánaszámítva. – A gép folyvást egyformán működik, minden másodpercben egy szárnyütés. Az a felhőréteg nem lehet 8000 lábnál magasabban. Ha a gép azzal az erővel haladt is fölfelé, mellyel az első percben felrepült, régóta át kellett volna törnie azon a felhőrétegen. Pedig hiszen a lég villanyossága még sokszorozza a bronzvezetők hatékonyságát. Mi baj lehet odafenn?

Ugyanazt a kérdést intézte Rozáli is Dávidhoz.

– Mi történhetik idefenn? Az emelkedés eleintén fokozatosan haladt előre, most fokozatosan halad visszafelé. A gép egyformán működik. Mégis tíz perc alatt alig haladtunk százlábnyira.

– Tanultunk valamit – felelt rá Dávid zavartalanul. – Megtanultuk azt, hogy üveghajónk villanyosságát a felhő villanyossága ellensúlyozza. A második kísérletnél segítve lesz ezen: a hajó tetejére bronzlemeznek kell jönni.

– Visszatérünk-e, vagy vízszintes haladást kísérlünk meg?

– Egyiket sem. Az akadály dacára keresztül fogunk törni a felhőrétegen; s ha egyszer a közönyös ponton túl leszünk, ott az ellenkező villanyossága a felhőnek annál sebesebb repülésre fogja segíteni hajónkat. Olvasd a villanyszámláló fokait.

A következő ötven másodperc alatt a gép haladása állandóul százlábnyi emelkedésen maradt tíz percenként.

– Ez tehát a többlet, amivel gépünk villanyhatása a felhő rétegét meghaladja. Összeszámoltunk. Most már nincs mit tennünk, mint várnunk nyugton, addig nézhetjük a földet.

Dávid a magával hozott macskaprém bélésű köpenyt Rozáli vállára keríté, beburkolva őt az érezhetővé lett hideg elől.

Az egész hajó félhüvelyknyi vastagságú hyalichorból volt öntve, melyen keresztül minden oldalra lehetett látni. Azonkívül mind a két oldalán s a két végén voltak távcsövek az üvegfalba alkalmazva, miket kaucsuktartóikban mindenfelé lehetett forgatni.

Még csak nyolcezer lábnyi magasban voltak a föld fölött; de már onnan is meglepő látvány tárult eléjük. Nyolcezer lábmagasság a föld végtelenjéhez képest elenyésző csekélység. Onnan még nem látszik a földnek gömbalakja; csak a láthatár szélesedett ki, s alant a föld úgy tűnik fel, mint egy teknő: a szélei látszanak magasaknak.

S e széles teknő mélyén a szántóföldek tarka kockái beszorítva sötétkék erdőfoltok közé, a Gyilkos tava, a Szent Anna tava, mint fényes tükörlapok, az Olt folyam, a hegyvágányok patakjai, mint ezüst szalagok; a Czohárd, a Nagy-Hagymás elvesznek a még magasabb sziklaóriások tömkelegében, az erdős hegyhátok, mint egy hullámzó föld! És a távolban a Magura, a Bihar hegyláncai, mik még közülzártabbá teszik a látkört, az oláh havasok délkeletnek. Az ember mentül magasabbra száll, annál jobban fogva érzi magát a föld által; annál jobban látja, hogy ez börtön!

Rozáli szédült a látványtól. Dávid azt mondá neki, hogy tekintsen maga fölé.

Odafenn közelített már a felhőréteg.

Olyan volt ez, mint mikor a fellegszakadás jön messziről a hegytetőnek.

– Mindjárt sötétben leszünk! – mondá Dávid Rozálinak.

– Itt van a Dubosq-féle villanylámpa.

– Hozd működésbe.

A villanyfény egyszerre világítani kezdett; azok oda alant, kik utánuk néztek, azt látták, hogy a fehér sasból egyszerre egy ragyogó csillag válik, mely nehány percig megvilágítja a körüle elterülő felhőréteget, s azután gyorsan elvész a felhőegyetemben.

Igenis: gyorsan; mert amint a felhő közé jutott a gép, egyszerre fokozott erővel kezdtek el villanyos szárnyai dolgozni, s midőn a felhőn keresztültörte magát, egyszerre szellemerejű szökésekkel repült az ég felé, percenkint ötszáz lábnyi emelkedéssel. A lecsapó szárnyak zenéje áthangzott a hajó falain, mint valami istenbiztatás hangja, oly megkapó, oly túlvilági zöngés volt az!

És minő látvány!

Fenn egy tiszta azúrkék égboltozat, minőről a ködös földlakónak fogalma sincs, s a tiszta égen egy soha nem látott nap! Nem az ismeretes tűzgömb: hanem egy sugárörvény, a fénynek isteni végtelensége.

És egyre fölebb! Az aerodromon hatalma nem ismer már határt; a két élő oly rétegeiben jár a világnak, miket sem ember, sem állat nem utazott még be soha. Huszonnégyezer lábnyi magasban a föld felett. Magasabban a Himalája, a Csimborasszó csúcsainál. S a gép hajójában nincsen hideg: repülésének zsúrlásától áthevülnek oldalai; az utazókat nem fedi más, mint a lenge selyemöltöny és a tiszta, csupa ózonból álló ritkult lég, összetömörülve üvegharangjukban, valami ismeretlen érzéssel tölti el szíveiket. Hisz annak is természeti oka van. Csupa élenyt szívni be nem emberi idegek számára való élvezet. Attól a lélek gyönyörbe merül el; a vér ismeretlen örömök kéjérzetére lázad, az ütér százat, százhúszat üt percenkint; a szív nem bír magával többé.

S a gép egyre viszi őket fel az ég felé, s ők visszatekintenek a földre.

És látják a földet – nem úgy, ahogy az emberek látják, sötétnek, kéknek, darabosnak, hanem aminőnek az églakók vagy a szomszéd csillagok lakói látják: fehérnek, ragyogónak, simának. Alant a felhő fedez mindent.

A végtelen, beláthatatlan földi mindenség egyetlen fehér lap. Egy hótenger, kristályhegyekkel, gyémántkupolákkal; fehérrel fehérre festett vakító tájkép, melynek árnyéka is világosság.

Egyetlen sötét pont úszik fölötte. Egy szárnyas gép alakja, melynek árnyékát a tündöklő nap a tündöklő felhőlapra festi.

Most egyszerre megállnak a gép szárnyai. A kormányos egy kéznyomására félbeszakad a villanyfolyam, s a két szárny kiterjesztve feszül meg.

– A földre visszaszállunk – suttogá Dávid, megszorítva Rozáli kezét.

E szóra a nő odaomolt a férj keblére. Nem volt ura gondolatainak többé, nem eszmélt, csak érzett. Átölelte annak fejét karjaival, s megdicsőült arcát elárasztá a földi kincsek legdrágábbjaival, asszonyi csókjaival. Szeretett, idvezült volt; zokogott.

És a férfit magával ragadta az asszony, szerelme.

Senki sem gondolt többé mágnestűre, barometrumra, villanymérőre. A felső légrétegben erős légáramlat volt, mely leszálló hajójukat sebesen ragadta kelet felé. Ők nem tudtak arról semmit. Ők csak azt tudták, hogy mi a szerelem.

Huszonnégyezer lábnyi magasból percenkint hatlábnyi eséssel szállt alá a kiterjesztett szárnyai által csendes libegésben tartott hajó. A felső légrétegben percenkint kétszázötven lábnyi sebességgel rohanó légáramlat ragadta azt magával délkelet felé, ami a felemelkedés pontját a leszállás pontjától mintegy harminchárom mérföldnyire távolítja el. Két délkör s egy zónafok különbsége.

A hajó négy légújító szelepe közül most a legalsó volt nyitva, annak a hangkürtjén keresztül hangzott fel alulról lassankint valami zúgás, mely eleintén olyan, mint az erdők mormogása a vihar közeledtével, majd egyre erősödik az, harsogás, csattogás egyesült robaja hangzik: titáni orgonaszó az, melynek minden akkordja mennydörgés; az üveghajó, kiterjesztett szárnyaival együtt reszketve zeng bele, mint egy carillon harangja, mely a mennydörgés vibratiójától megcsendül.

– Jézus! – kiáltá fel a nő, túlvilági mámorából a kárhozat rémületére ijedve, midőn egyszerre vakító fény világítja be a hajót.

Az a fény egy villámlás – s ami úgy zúg alattuk, az a tenger!

A Fekete-tenger fölött voltak, csak háromszáz lábnyi magasban a harsogó hullámoktól, miket hegyláncokká alakított a fejük fölött tomboló zivatar, az egymás hátára tóduló barna-zöld, fehér sörényes hullámszörnyek ordítottak olyan hangosan.

Tehát alattuk a háborgó tenger, felettük a villámló zivatar.

Mikor estek keresztül a felhőn, azt nem is vették észre.

Mikor Rozáli az kiáltotta: “Jézus!”, kétségbeesetten ragadta meg az öltönyt férje keblén, görcsre szorult ujjaival, míg ugyanazon kezével eltaszítá őt magától.

Dávid felállt; letekintett a tengerre, aztán fel az égre, aztán a nő arcára. Aztán mosolygott, s azt mondá a nőnek:

“Elfeledted-e, hogy én ki vagyok?”

Mit akart neki ezzel mondani? Azt-e, hogy “szombatos” vagyok, vagy azt, hogy a “villámnak, a zivatarnak jó barátja” vagyok, vagy azt, hogy “férjed” vagyok?

Azzal egyet fordított a zárókeréken, a gép szárnyai elszabadultak, s a következő percben ismét magasra suhant fel az aerodromon.

– Belemegyünk-e a villámló felhőkbe? – kérdé reszketve Rozáli.

– Gyermek, te! – szólt Dávid. – Légy nyugodt! Jó barátaink azok! A felhő és a tenger között maradnunk nem szabad, mert a záporban, ködben nem fogunk látni, s ha hatszáz lábnyi magasban a tenger fölött vízszintesen repülünk, akkor keletre neki megyünk az Elborus havasainak, északra a Tsatyr-Dagh hegyláncának, nyugatra a Balkán előfokának, délre a Karmalin-alpesnek vagy a Tsilsz-Daghnak, s ott hajótörést szenvedünk. Nekünk a felhők felett kell mindig úsznunk, ahol látunk, s ahol szikla nem jő elénk. Ülj le mellém.

Rozáli leült, de a tudomány bűvereje meg volt nála törve. Nem volt nyugalma a gépeket, a műszereket figyelemmel kísérni többé, ő csak arra a férfialakra nézett, ki vakmerően felemelt fővel állt a gép előtt, kezét egy még addig érintetlen rugóra téve. Az volt a detonator felszabadítója.

Az aerodromon démoni szárnysuhogással repült az ég felé. A villámló felhőknek nem az a hatásuk volt reá, ami a nyugodtan elterülő felhőrétegnek. Két villanyellentétes felhőgomoly közé jutott, miknek egyik oldala a tényező, a másik a tagadó villanyossággal volt telve. Az egyik felhőoldal eltaszítá, a másik odavonta. Kétszeres erő ragadta magával.

A két gomolygó felhőtömeg egymásba omlott, szörnyalakú sötétkék, ezüstszegélyű gomolyaival, mikből egy-egy foszlány egész a tenger színéig szakadozott alá, a zápor, mint egy dűlt kéve húzódott utána, sötétkékre festve a tengert, ahol összeért vele.

Az aerodromon belejutott a záporba. Az jégzápor volt.

Ez volt azután a zene! Mikor ezer meg ezer jéggömb kezdte el paskolni a hyalichor henger döngő oldalait, a suhogó szárnyakat, és hozzá körös-körül mennydörgött az ég, és harsogott a tenger!

Vak sötétség volt a felhők alatt, midőn az aerodromon a jégzápor közé jutott, de e sötétség csak egy percig tartott. Rozáli bámulva vette észre, hogy a következő percben Dávid arca elkezd világlani, derengő, majd fényes sugárzat árad el körüle; fehérnek látszik, mintha alabástromot világítanának meg villanyszikrával, s gazdag hajának minden szála fölegyenesedik, s mered az ég felé, mint egy tízezer ágú korona… Nem emberi alak ez többé!

De hiszen Rozáli arca is éppen úgy világolt, ő is olyan átlátszó, túlvilági kép volt; de e látványban csak Dávid gyönyörködhetett.

Majdan az egész hajón elterjedt ez intenzív villanyfény, mely több ölnyi messzeségben megvilágítá maga körül a jégzáport, mely között úszott; körül volt véve repülő gyémántok özönétől.

Hát a felhők mit szóltak erre?

Mintha a vihar maga is elbámult volna e vakmerőkön, kik az ég titkaiba, a szentek szentjébe, hol a villámok születnek, be mernek törni, megnémult a zivatar, elpihent a villámlás, a dörgés nehány percig.

Ekkor a fényes arcú ember, ezzel az égre emelkedő üstökkel, megnyomá azt a kis gombot, mely a detonatort felszabadítja, s abban a percben egy cikázó villám nyilalt végig a felhők közt, melynek eredete az aerodromon detonatora volt, felébresztve ellentétes társát a felhő mélyében, s harsogó dörgéssel üdvözölve barátját, a “villámot”. Az ember és az Isten csókja találkozott! Az ész és az ég villámszikrái.

S ez üdvözlésre megszólaltak a felhők minden villámai. Körös-körül és felülről cikázva jött egyik villám a másik után a felrepülő aerodromon felé. A sebastopoli meteorológiai obszervatóriumban feljegyzék azt a tüneményt, hogy mint egy központba siető lángsugárok találkoztak egy helyen a villámok; egy első perc alatt száztízet számláltak meg, mik mind egy pontban egyesültek, mintha egy sokágú lángkorbács vagy egy szétszakadó csillag volna ottan. – De az csak látszat volt. Az aerodromont egy villám sem érte. A villámsugarak “egyik” szikrája mindig az ő sajátja volt. Most már két szárnyának hegyei szórták körüle a villámszikrákat, s azok találkoztak fele úton a felhők ellenkező szikráival, nyilazó zegzugot rajzolva a sötét égre, s a felhők mélyét folytonosan fellobogó kék, zöld, veres fénnyel világítva be. A mennydörgés hömpölygő moraja követte szakadatlan e mennyei tűzijátékot.

Rozáli átszellemülten bámult Dávid arcára. A fehéren világló arc is őfeléje volt fordítva. És Dávid szemeiből is oly csodálatos fény sugárzott ki e percben. Szemszivárványának nem volt feketéje; egy fényárasztó csillag volt az. Olyan volt, mint egy megdicsőült képe, ki az égbe száll; s csak földi mintáját tartá meg arcának, de földi anyag nincs többé rajta.

– Félsz-e? – kérdezé szelíd, biztató hangon Rozálitól a fénylő alak sugárzó ajka.

– Üdvezült vagyok – rebegé a nő, rémülettől ittas gyönyörmámorában.

– Csókolj meg.

És a nőnek volt bátorsága e percben fölemelkedni hozzá; ajkaival megközelíteni e rémesen sugárzó túlvilági arcot, s e minden oldalról lángoló villámlobogásnál, e kábítón harsogó égzengésnél volt bátorsága ajkaival megérinteni annak ajkát.

Az a csók “tűzcsók” volt!

Mintha egy lángot, mintha egy szellemet, mintha Jupitert magát csókolta volna meg.

Akkor odarogyott Dávid lábaihoz; s mikor annak térdeit átölelte egyik kezével, s a másikkal keze után nyúlt, minden ujja hegyén érezte a szikrákat, amik a fénylő alak minden ízeiből előpercegtek.

A villámlás megszűnt, a dörgés elhallgatott. A hajó a villanyos zivatar bűvkörén túljutott már. Az arcok kezdtek elsötétülni.

De mikor az aerodromon végighaladt a Tsaryr-Dagh hegyei felett, hogy a föld se maradjon el az üdvözlésből, akkor még egyszer maga a legfensőbb hegycsúcs küldött utána egy villámsugárt. A föld villámlott fel az égbe.

S ez volt az utolsó üdvvillám. Egy szárnycsapás a felhők fölé emelte az aerodromont. – S ott más világ volt. A nap sütött.

Rozáli még mindig bámulva nézett bálványa arcára, még mindig átkarolva tartá annak térdeit, és íme egyszerre más alak állt előtte. A fénytől sugárzó, átlátszón fehér szellemkép azokkal a csillagfényű szemekkel – a napsugáron, mosolygó, diadaltól ragyogó férfiarc lett, melyről sugárzik az életerő pirossága, a büszkeség és a szerelem; és fekete szemeiből a földi tűz, mely szívet elevenít.

S midőn most Dávid lehajol hozzá, hogy őt keblére emelje és megcsókolja, már nem éget a csók…

Ismét alattuk volt a fehér felhőtenger, mely a végtelenségig látszott elterülni. Csupán egy helyen domborodtak fel pukkanó dudorodásokban, mint egy óriási szappanbuborék habjai, magas fellegalpesek, miknek hófehérében villanyos szikrák villogtak időközönkint. Az volt a delejes vihar háborítás tere, mely a végtelen felhőtengerben pásztavonalban húzódott végig.

A nap két foknyira állt még a felhőtől takart láthatár fölött.

– Tudjuk meg, hová jutottunk! – szólt Dávid Rozálihoz.

A delejtű, a térkép, mint az óceánon hajózónak, úgy a felhők Atlanti-tengere fölött utazónak is tudósításokat adott. A krími félsziget fölött jártak.

– Ideje visszafordulnunk.

Dávid az albatroszfark alakú kormánnyal a gépet körben fordította, a szárnyakat a felfelé haladó irányból a horizontal haladásra mozdította, s ezzel a villanysokszorozót szabadon ereszté.

Az aerodromon repült.

Mily sebességgel haladt nyugot felé, azt először is megmutatta a boussole tűhegye; másodszor hallani engedé a hajó orrán megnyílt légzőszelep éles fütyölése; harmadszor látni hagyta a felhősíkság fölött végigrepülő árnyéka a szárnyas hajónak. De ami mindezeknél meglepőbb, újdonabb tünemény volt: az azon látvány, hogy a nap, amint a gép előrehaladt, folyton egyenlő állásban maradt a láthatár fölött. A gép egy óra óta halad már nyugat felé, s a nap még mindig azon a ponton áll, amelyen egy óra előtt. Az aerodromon röpte egyenlő a föld fordulásának gyorsaságával. Tehát huszonnégy óra alatt képes körülrepülni a földet (az északi szélesség 45. foka alatt), tehát képes megállítani a napot (valódi Józsué), tehát az aerodromon utazójára nézve, ha akarja, nincs többé éjszaka!

Dávid az örömtől kacagott, midőn ez új felfedezést elmondá Rozálinak.

Hogy annál inkább igaza legyen, az isolatorok segélyével nehány percre lelohasztá a gépszárnyak működését, ezáltal az aerodromont egész a felhőróna színéig alásüllyesztve, s azután ismét sebesíté a repülést, s a hajó most már egy hófehér hegymező tömkelegében repült előre, keresztültörve néhol az útját álló felhőalpeseket.

A nap forrón sütött a felhőoldalra. A hévmérő a hajóban benn a sebes repülés zsúrlódásától 18 fokot mutatott. A felső légréteg hidege elnyelte a többit.

Egyszerre egy új természeti csoda lepte meg az utazókat. A felhőfalon, mely mellett elrepültek, magasabban és nagyobb alakban, saját hajójuk alakja tűnt fel előttük; nem árnyék az, de optikai tünemény; a tudósok “Ulloa dicskörének” hívák; Flammarion “költő tudós” ismertette azt meg legelőször; a franciák az ő nevéről hívjak.

A fehér felhőlapon egy másik aerodromon úszik; szárnyai éppen úgy csapdosnak; átlátszó üveghengerében éppen úgy áll és ül egy férfi – meg egy asszonyalak, s e káprázatot egy szivárványszerűen, de gömbölyű körré alakult fényes szérű veszi körül, mintha a kiegészített Íris-öv volna, belül sárgásfehér, azután halaványkék, megint barnásszürke, végre viola-veres színezetű keretekben. A varázstünemény oly világos körrajzokban tűnt elő a vakító fehér felhőlapon, hogy Rozáli saját kézmozdulatait megláthatta rajta.

Dávid megmagyarázta neki e tünemény keletkeztének okait, s aztán elnyelte azt a szemközt jövő felhőtömeg.

“Hol járunk most?” Ez volt a kérdés.

A földet nem lehetett látni a felhőrétegtől.

Dávid nehányszor megkísérlé a felhőrétegen keresztültörést. Nem sikerült neki. Amint megállítá a szárnyakat, a délkeleti légáramlat, egyesülve a felhőréteg eltaszító hatásával, oly lökést adott az aerodromonnak, mely által az lefelé esés helyett a keleti irányba vitetett vissza.

Most aztán meg tudta magának magyarázni Dávid, hogyan került hajója a Fekete-tenger fölé. A légáramlat s a felhő villany taszítása vitte azt odáig, hol azután a felhőlégáramlat hirtelen alácsapva az alsó légrétegbe, egyesülten a delejes viharral leragadta azt magával.

Ez számításán kívül esett; hogy lehessen körülmény, amelyben az embernek és a földi anyagnak még csak le se lehessen esni a légből.

A vonzerő szabályai győznének, az igaz: ha a villanyerő s a légellenállás szabályai nem küzdenének meg vele. De így a leszállni készülő gép, kiterjesztett szárnyaival oly nagy ellenállási tért nyújt mind a kettőnek, hogy a vonzerőt egészen kiegyenlíti vele. Az aerodromon nem tud leszállni a felhők közül.

Néha támad alatta egy-egy hasadék a felhőtömegben, melyen keresztül, mint a napfoltok sötét tömegeit, látni meg az alant fekvő földet. A szédítő mélységben, a felhőnyíláson, mint egy ablakon át, látszanak meg a földi világ tájképei: zöld erdők, patakok, mezők, fényes folyamokkal, miknek partjain füstölgő házak jelölik a halandók tanyáit. A fölötte elrepülők találgatják, vajon mely vidék lehetett ez. Hanem egy perc alatt eltűnik alóluk ez a látvány. Nem tud az aerodromon leesni.

– A 44. hosszúsági fok alatt járunk! – monda Rozálinak Dávid. – Itt kezdődik Erdély.

– És nem tudunk leszállani a felhőn keresztül – szólt Rozáli.

– Fogunk tudni.

A gép repülése meglassíttatott; a szárnyak éppen csak annyi erőt fejtettek ki, hogy az erős légáramlat a hajót hátrafelé ne vigye; a szelepek megszűntek sípolni.

E csendességben valami andalító összhang tört fel onnan alulról. Földi hangok!

Harangszó zúgását adta tovább a hangterjesztő ködár, s e harangszó mellé zengett kíséretül egy ezernyi ezer ajktól énekelt zsolozsma…

Mind a ketten ráismertek e melódiára.

A zsoltár dallama ez: “Uram! Ki lészen lakója a te felséges hajlékodnak?”

– Az a mi népünk odalenn!

Ó! igen, azoknak énekszava hangzik fel a földről a bezárult felhők boltozata felé, ahonnan tovatűnt kedveseiket várják vissza.

– Itt le kell szállnunk! – kiáltá Dávid elhatározottan.

– Hogyan? – kérdé aggódva Rozáli.

– Látni fogod.

Azzal Rozálit beburkolá a macskaszőrmés bundába, maga pedig felölté rókamáj bélésével kifelé fordított bekecsét, mint aki szibériai útra vállalkozik.

A hajóban volt egy széles, négy öl hosszú gyantás tafota szövet, mindkét végén volt egy zsinór, arra egy nehéz ólomgömb kötve. Dávid hóna alá vette a szövetet. Azzal megállítá a gépszárnyakat. Akkor kinyitá a hajó ajtaját. A betóduló hideg lég egy perc alatt hókristályokká alakítá a belső nedvdús légkör párázatait. Jégsarki fagyos levegő volt az. Dávid haja, szakálla csupa zuzmarás lett.

Mielőtt Rozáli egy kérdést intézhetett volna hozzá, Dávid a nyitott ajtón át felveté magát a hajó tetejére, becsapva maga után az ajtót.

Akkor a gyantás tafotát az egyik golyónál fogva áthajítá az egyik kiterjesztett gépszárnyon. A másik golyó kezében maradt.

Azzal lekiáltott a légcsövön át Rozálihoz:

– Bocsásd el a gépszárnyakat, s gyújtsd meg a villanylámpát!

Rozáli engedelmeskedett; a két gépszárny ismét emelkedni kezdett, s középen összeért. De ezúttal nem csapódott széjjel, a közbetett gyantás tafota megszakítá a villanyfolyamot. A szárnyak felül összecsukódva maradtak.

És abban a percben a gép, mint a lelőtt sas hanyatlott egyenesen alá, Galilei törvénye szerint, az első percben 15, a másodikban háromszor 15, a harmadikban ötször 15, a negyedikben hétszer 15 lábnyit esve.

Rozáli szentelt bizalommal tekinte maga fölé, a hajó külsején álló megvilágított alakra, ki nyugodtan állt e rohanó esés közepett a hajó mellvédjébe fogózva.

Mikor a tizedik percben 300 lábnyi eséssel törte magát keresztül a lomha tömeggé bénított hajó a felhőrétegen, mikor a hegy-völgy alkotta föld színe, ezüst folyóival, hangya ember tömegeivel újra látható lett, akkor Dávid kezébe ragadva a gyantás tafota szövet túlsó szélét, levonta azt a gépről; összegöngyölíté, felnyitá a hajó ajtaját, visszament helyére, kezébe fogta az elektromotor kerékforgatóját, egyet csavart rajta visszafelé, a gépszárnyak újra széttárultak; akkor szabadon bocsátá a fogantyút, a két szárny újra felcsapódott, a repülés újra kezdődött.

És azok, akik odaalant tízezeren meg ismét tízezeren egy óriási karénekben hívták az Istent nagy kísérletükhöz segélyül, látták azt a csillagfényben ragyogó sasalakot ismét megjelenni, a felhőkből alászállani, és jönni mindig közelebb, és pontosan ugyanazon helyre, abba az épületbe visszaszállani, amelyből kiindult.

A nap, egy felhőhasadékon át, még akkor is előtündökölt a láthatáron, bearanyozva eget és földet körös-körül.

Ez volt az emberi tudomány legnagyobb diadala a földön és az égben.

Az orosz rém

A láthatár elkezd borulni. Komor idők jelenségei mutatkoznak.

A hadügyminisztérium egy rendelete tizenötezer-hatszázhetvenkilenc példányban küldetik meg a két birodalom minden községi elöljárójának egyszerre, melyben a legnagyobb titoktartás föltétele mellett rájuk parancsoltatik, hogy a tartalékosokat haladéktalanul ezredeikhez küldjék be; az erdélyieket legrövidebb úton Csehországba és Galíciába; a Friaul, Isztria, Dalmácia illetékét egyenesen Brassó vidékére; a magyarországi huszárokat mind Galíciában állomásozó ezredeikhez; a cseh szabadságoltakat pedig a pesti és komáromi erődítvényekben alakuló tartalékhoz. Összesen nyolcszázezer ember. Senki se tudjon meg róla semmit.

Másnap aztán valamennyi újsásban benne van ez a rendelet.

Harmadnap a hadügyminisztérium valamennyi lapszerkesztőt sajtóperbe fogja.

Negyednap az esküdtszékek valamennyit felmentik.

Ötödnap a vendéglőkben egy pár borozgató polgárt az elkeseredett katonák jól összevagdalnak.

Hatodnap a katonai parancsnok az excedenseket jól leszidja.

Aztán hetednap megint egy új patália vonja magára az olvasó figyelmét a hírlapokban.

Egy lócsiszár-konzorcium megtámadja a hadügyminisztériumot, hogy ő azt a negyvenezer lovat, aminek bevásárlása elrendeltetett, tíz percenttel olcsóbban szerezte volna be, mint az a másik konzorcium, melynek azt a miniszter titokban kiadta.

A hadügyminiszter átlátja, hogy a titoktartás nem a XX. század intézménye, s ezentúl inkább minden rendeletet hivatalosan tesz közzé a kormánylapokban, egyúttal a palástoló magyarázatot is hozzátéve.

Elhatároztatik tízmillió font kétszersültnek, húszmillió darab borsóhurkának, ugyanannyi gulyáshúskonzervnek készletben tartása.

A hadügyminiszter egy újabb rendeletében meghagyatik, hogy minden katona teljes körszakállt eresszen, és arcát semmi részén meg ne borotválja. A bajuszpedrő használata még a huszárságnak is eltiltatik. Efölött az újságok példátlanul sok rossz élceket szaporítanak; a komolyabb államférfiak pedig aggódva sejtik, hogy ezen intézkedések egy olyan hadjárat előjelei, melyben a száj elé boruló bajusz s a torkot eltakaró szakáll a hideg lég befolyását mérsékelni lesz hivatva.

Még nagyobb táplálékot ad a sajtóaggodalmaknak egy nevezetes körülmény. A hadügyminisztérium és a honvédelmi minisztérium ugyanis már hetek óta folytatnak közös értekezleteket, melyek minthogy zárt ajtók mellett tartatnak, annálfogva köztudomású a tárgy, miszerint afölött vitatkoznak, vajon az egész hadsereg és honvédség gyalogságánál egyformán a bakancs hozassék-e be, vagy a kamásli? Ami egy hadjárat előtt a legfontosabb ügy, minthogy egy hadseregnél igen nagy gondnak kell lenni a csatakész lábakra. A kamáslit ajánlja a nagyobb kényelem, a bakancsot ellenben a mozgás könnyebbsége. Minélfogva az elhatározás nehéz. Ekkor, mint egy közbeeső bomba, jön hirtelen a generalissimus parancsolata, mely szerint elrendeltetik, hogy az összes állandó hadsereg minden gyalogsága térdig érő csizmát kapjon. Mire a magyar képviselőházban zárt ülés tartatik, s ugyanott a honvédelmi miniszter is előadva indokait, ellenmondás nélkül elhatároztatik, hogy a honvédség is magas szárú csizmát kapjon.

Ezt azután mindenki megérti, ha nem magyarázzák is neki meg külön: a bakancs, kamásli még csak defenzív háborút helyez kilátásba; de már a hosszú szárú csizma egy offenzív háború eveneualitásával kecsegtet.

Végképp eloszlat minden kétséget aztán a generalissimusnak egy novemberi rendelete az összes hadparancsnokokhoz, melyben szigorúan meghagyatik nekik, hogy a katonasággal téli hadgyakorlatokat tartassanak: mikor legnagyobb a hófuvat, zivatarban, északi szélben exercíroztassák őket, hogy szokjanak hozzá.

Világos a helyzet, Oroszország ellen készülünk.

Az örökké kísértő rém ellen, ki nagy, prémes süvegével, zúzmarás szakállával, csombókos kancsukájával, mindnyájunknak nehéz álmaiban ott van. És most még a prémes süveg közepéből a frígiai sipka is kivereslik.

Amiről a múlt században Hertzen, Bakunin még csak álmodoztak, amit a “Szta Djelat?” szerzője regényképpen írt le, már megvalósult, s a XX. századbeli Oroszország nem olyan félelmes többé Európára, mint a múlt században – hanem félelmesebb.

Még a XIX. század napóleoni vészalternatívája ez volt: Európa 50 év alatt vagy respublikává lesz, vagy kozákká; most a kérdés egyesítve van: “kozákká is, respublikává is”.

Egy óriási nép, mely maga számára nézve annyi, mint a francia és a német együtt, egy rettenetes ország, mely egyszerre Japánt, Kínát, Turkesztánt, Törökországot, Ausztriát, Magyarországot, Németországot, Svédországot nyomja szüntelen előbbre tolt határaival: egy nyelvű, egy vallású nép, edzett testalkatú, jég hátán alvó katona, lovához nőtt lovas, ellenség, akit megsemmisíteni semmi hatalomnak nem lehet, akinek bevehetlen vára a puszta, a jégmező, a végtelenség! És ha egyszer ezt a népet talpra állítja, nem az a hatalom, mely eddig rendelkezett vele, a császár, a fanatizáló pap, a nemzeti gyűlölet, a katonai fegyelem; hanem ami mindezeknél nagyobb: a szabadság! Az egy megszámlálhatlan tábor: nagyobb Dzsingisz kánénál, nagyobb Attiláénál, nagyobb Napóleonénál.

Oroszországban, ha egyszer a szabadságot megkóstolták, nem tréfálnak vele. (Az igaz, hogy ellenfelei sem ismerték e kérdésben a tréfát.) Pugacseff kísérlete megmutatta azt, hogy mi lett volna belőle, ha sikerül.

Az elnyomott nép a maga módja szerint értelmezi a tartozások kiegyenlítését, s a rangfokozatokat gonoszul békíti ki egymással. És már akkor jól van tartva az új kor fogalmaival.

A szabadságot átviszi egyszerre minden térre. Szabad a föld a dézsma alul, szabad a jobbágy a robot alul, szabad a nő a családi kötelékből, a társadalmi nyűgből; lehet ki-ki, ami akar. A leány lehet kereskedő, vagy kézmíves, vagy békebíró, vagy szerető: senkitől sem kérdi. Papra, templomra semmi szükség többé, szabad nem hinni semmit. Nincs többé ördög! Nem vétek, amit az ember magának megbocsát.

Szabad a pénz is; a kormány elveszi az egyházaktól, a volt főnemesektől, a letétemények pénztáraiból, kinek nyugtát ad róla, kit meg felakasztat nyugta helyett. Kölcsönt vesz a bankalapból kamat nélkül, s nyomtatja a papiros rubeleket, ahogy a gőzgép győzi; – bankszabadság van kihirdetve, annyi bank alakul, hogy Észak-Amerikában sem több, és valamennyi önti folyószámra a saját bankjegyeit a közös tengerbe, a pénzpiacra.

Holmi gyönge kis állam ebbe belehalna rövid időn, de Oroszország nem. Ha ma húsz milliárdnyi papiros rubeleinek egész tömege egyszerre füstöt vet is, nem ment tönkre: holnap az alatta maradt föld újra gazdaggá teszi, s minden ember megél, s újra kezdi a dolgot.

És azután vannak ez óriás népnek hozzá méltó óriás vezetői. Akik nem számítanak rongyos milliókkal, akik nem aggodalmaskodnak nyomorúságos európai diplomáciai kérdések miatt; nagyobb, merészebb eszmék után indulnak el a világba, mint amiket az udvarok iskoláiban tanítanak. Akiknél hatalom a zűrzavar, s akik rendszert találnak a korlátlan, fegyelmetlen, uratlan népmozgalomban; akik készen vannak hatalmas ellenfeleikkel – nem küzdeni, de játszani.

A Nihil országának a népakarat által fölemelt elnökei, egy asszony és annak államkancellárja, legelőször is túltették magukat azon a szűkkeblű felfogáson, hogy valakinek a más jó barátságára kell számítani. Ők legelőbb is leszámolnak az ellenségeikkel.

Egy része ellenségeiknek saját országukban van: a kétséges érzelmű régi ezredek, a volt főtisztek, a lengyelek. Azokat ők mind összeszedik; de nem küldik Szibériába, hanem el Ázsiába, az afganisztáni határszéke. Ott Angliát tartják vele sakkban, s itthon bizton tehetnek miattuk ellenükre mindent.

Van azonban egy még nevezetesebb ellenség is a fenttisztelteknél: ezt úgy hívják, hogy hitelező. Azt tartják, hogy ez azért rossz ellenség, mert nem lehet agyonverni. A Nihil országa megmutatta, hogy azt is lehet. Oroszország államadósságainak kamatja a XX. században tett valami 120 millió rubelt. Ezeknek a papírjai legnagyobbrészt az angol, francia és német piacokon voltak elhelyezve. Ezek a külhitelezők valóságos Attilák, akik tributáriusokká teszik az idegen államokat. Már egyszer egy osztrák kormány is megkísérlette hitelezőit egy húszpercentes szelvényadó által ellenségeiből condolens jó barátjaivá tenni; Sasza asszony egy lépéssel odább ment: ő egyszerre és egészen kibékült velük atyafiságosan. Nyomatott kétezermillió rubel mennyiségeig államjegyeket, miknek alapjául az uráli aranybányak és a jekatennoslavi petróleumkutak és kőszéntelepek voltak lekötve, s azokkal kifizette egyszerre a hitelezőit. Akinek nem kellett a cserepapiros, otthagyhatta. Igaz, hogy ez a tengeráradás rubeljegyekből, miket nolens-volens el kellett fogadni, majd visszaszivárog apródonkint külkereskedelem útján megint Oroszországba; de beletelik abba húsz esztendő; kivált amióta Sasza asszony a gabnakivitelt Oroszországból betiltotta, a támadható éhínséget adva okul. A jámbor Európában soha annyi nyusztprémes kabátot nem viseltek, mint ebben az időben. Minden ember iparkodott a nála rekedt papírrubeleit állatbőrre felváltani, ami Oroszország fő kiviteli cikkét képezte ezóta.

Ilyenformán a Nihil országa nagyon szépen megmenekült a legnagyobb ellenségétől, az államadósságától.

Most már egy kis haszonhajtó vállalat után is lehetett látnia.

Katonája volt legalább másfél millió. Egy része jól szervezett, más része annál jobb, mert nincs szervezve.

Ez béke idején improduktív költségre ad okot, de lehet belőle hasznos investitió is, ha egy lucrativ vállalatra felhasználtatik.

Sasza asszony és kancellárja felhagytak Nagy Péter cár és utódjai szűk látkörű világnézletével. Mit nekik a keleti kérdés! Konstantinápoly elfoglalása! A kis szláv nemzetiségek felszabadítása a járom alul! Obsolet fogalmak. A keresztyénség védelmezése a pogányság ellen pedig éppen nem tartozott programjuk keretébe. Ok igen bölcsen beláttak, hogy aki ennyi hatalommal rendelkezik, annak semmi keresnivalója az elszegényült, kizsarolt, elcsigázott Törökországban; a szláv rokonok csak mindig pénzbe kerülnek; ez nem jó üzlet. A gazdag, fizetni és adózni képes szomszédok ügyeivel foglalkozni sokkal háladatosabb vállalat. Itt van mindjárt ez a szomszéd osztrák–magyar birodalom. Gazdag ország, kész vasúthálózattal, jó utakkal ellátva; áldott termőföld, szorgalmas, fizetéshez szokott népség, melynek semmi egyéb baja nincsen, mint az, hogy nagyon sok az adóssága. Milyen egyszerűen lehetne rajta segíteni! Elfoglalni, s aztán kifizetni a hitelezőit még egynehány milliárd új rubeljeggyel. Annak is lehetne lekötni szilárd alapul például a Kárpátokat: azokban is van sok arany, ezüst, réz, vas és drágakő. Még jól járna az ország a meghódíttatással. – Likvidálna az új “directió” alatt.

Van is elvbarátja a nihilisták nézeteinek elég. Ahol nincs, vesznek. Eladó írótoll mindenütt van a világon. Az európai sajtónak egyharmad része az orosz köztársaság magasztalásával foglalkozik. Azonkívül egy egész ligája a becsületes, jóhiszemű doctrinér-szocialistáknak ingyen, a maga kenyerén fárad a propagandájukban. Nem a leigázást, a felszabadítást várják a Volga pusztáiról. Minden elem, mely a forradalmat mint célt látja maga előtt, titkos és önkénytes szövetségesük. – A bérenc toll szándékos túlzással, a rajongó pedig fantáziája után, paradicsomi színekkel festi ki az oroszországi állapotokat. Annak a belseje pedig el van zárva jobban, mint valaha azelől, hogy idegen szemek a belsejébe láthassanak. Ahol a forradalom viszi az ellenőrzést, ott utazni nem lehet: aki az útlevelével az egyik falu határán áthatol, fennakad a másik faluban, s vagy ott ragad valahol, vagy visszatoloncozzák a határra. A kereskedelem csak a határvárosokra szorítkozik, mint Japánban. Levelek nem bocsáttatnak ki; gyanús alakoknak még szökni is bajos. A hajdani orosz rendőrség is félelmetes volt, de a nép rendőrsége még furfangosabb, és ez megvesztegethetlen. Külföldi diplomácia nem székel ez idő szerint az orosz fővárosban; az európai kormányok még nem is ismerték el a Nihil köztársaságát; de meg ez nem is tűr idegen kotnyeleskedést, amit hajdan diplomáciának neveztek. Neki sincsenek állandó követjei sehol; csupán az észak-amerikai szabad államokra nézve van kivétel náluk: annak a követsége jelen van Szentpétervárott, s annak a követei képviselik az orosz alattvalók érdekeit az európai fővárosokban. Ezek ketten jó barátok.

S e barátságnak van szilárd alapja. Eszményi is, meg gyakorlati is.

Az eszményi alap az orosz nihilisták programjában fekszik. Azt csinálni Európából, ami Amerikában van; egyetlen nagy köztársaságot. Elűzni a fejedelmeket; eltörölni az országok határait; megszüntetni minden speciális hazáról való fogalmat; lefegyverezni erőszakkal minden ország hadseregeit; elpusztítani minden arisztokráciát; lomtárba űzni minden külön alkotmányt; simára taposni minden vallást: és egy keresztvonással kvitté tenni minden államadósságot. És akkor aztán megkezdeni az “új-világot” az “ó-világban”.

Csakis Oroszország kísértheti meg e kolosszális, brutaliter ideális eszme gyakorlati kivitelét, ami minden más nemzetnél csak fantazmagória volna. De ha Oroszország megy elöl, nem lehetetlen az. – Annyi állam van Európában, amelyre nézve minden változás egy neme a jobblétnek. A speciális hazaszeretet elavításán két ellentétes irányból dolgozik régóta és lebeszélhetlen kitartással a szocialisták és jezsuiták tábora. A munkások nyomora s a pénzhatalmak fastusa minden embert, ki munkával keresi a kenyerét, összeesküvővé tesz hazája és társadalmi rendje ellen. A katonai hierarchia gyűlöletessé teszi az önvédelem eszméjét. A pártküzdelmek lerontják az alkotmányhoz való ragaszkodást, a vallásos velleitások beoltják az indifferentismust, s az államgépezet alig tud már mozogni az államadósságok miatt. Ha most másfél millió katona, akiből 200 000 lovas, azzal a csataszóval indul meg, hogy legyen új világ, bizony nem tudhatni, hogy hol áll majd meg.

Itt következik azután a hatalmas anyagi érdek, mely Észak-Amerikát Oroszország barátságába kényszeríti. Az ekként nivellírozott Európa, amíg a dolgok új rendjébe beleszoknék (ha valaha beleszoknék, hogy egyetlen országot képezzen), addig megszűnnék minden világpiacon az Újvilág versenytársa lenni, sőt ellenkezőleg maga is sok ideig kész piacává lenne a termelő és gyáriparos Amerikának.

Hogy e titáni merész eszmékből azután mi a démoni valóság, s mi az emberi lehetőség? Hogy annak megindítói valóban csakugyan egész Európát akarják-e tabula rasává átalakítani, vagy pedig csak egy szerencsétlen “baleket” akarnak valahol elfogni, aki a nagyszerű doktrína apró embereinek magánmulatságaiért a költséget megfizesse, aki csupán frivol szenvedélyek, asszonyi és férfiúi szeszélyek, nérói és semiramisi bizarr ötletek áldozatául elessék? Erre nem tud senki felelni, mert Oroszország, a Nihil országa belsejébe – még most – belátni nem lehet.

Annál több a rémmonda, melyet álruhában kiszökdöső orosz volt főurak és lengyel menekvők szanaszét hordanak a mesék országa felől.

Hogy a nihilisták az egész opolcseniát mozgósítják, és rendes hadcsapatokká szervezik.

Hogy a Kaukázusból, kivéve a stanicák helyőrségeit, minden hadseregüket kivonták, s a Krímbe vitték, ahonnét hajóhadukkal tetszés szerint szállítják nyugotra.

Hogy a szultán nagyvezérével igen jó barátságban állnak.

Hogy a finnlandi erődöket, az egész keleti tengerpartot csaknem védtelenül hagyták, s hadosztályaikat onnan mind a Visztula felé indítják, hogy mind a tizennégy elsőrangú váruk Sveaborg-tól Kercsig üresen van hagyva, hogy Pétervárát, Rigát csak az opolcsenia tartja megszállva.

Hogy ellenben Bender, Odessa, Nikolajev, Varsó hemzsegnek a minden fegyvernemű seregektől.

S ezek a fegyvernemek is mind oly álomrontó rémek!

A gyalogságnál minden első drusinának “páncélja” van. Ezt a páncélt még a múlt században találta fel Litta Biumi olasz gróf, s Fadejev már akkor ajánlotta annak behozatalát az orosz hadseregnél. A gyorstüzelő puskák ellen minden ország stratégái igyekeztek valami ellenszert feltalálni. A franciák kaucsuk válltarisznyákat adtak katonáiknak, miket azok az ütközetben a földre letesznek, s azután hasra fekve, puskáikat a tarisznyára nyugtatva, mint egy sánckosár mögül lőnek az ellenségre; a németek viszont éjjeli harcokra taníták be katonáikat, hogy a gyorstüzelés ellen védve legyenek, – de mindezeknél hatalmasabb a Litta Biumi-páncél. Az golyómentessé teszi a támadót, ki úgy jár páncéljával keresztül-kasul az ellenség tömegében, mint a kés a vajban. Halhatatlan ezredek. Sérthetetlen ellenfél!

A támadó kézi fegyvereik pedig robbanógolyókkal vannak ellátva. Ez nem sebesít többé, hanem öl.

Kolosszális tömegeket képez lovasságuk, dacára annak, hogy a császári hű testőrezredeket fel kellett oszlatni; a doni kozákok, a sorhadi kozákok, az atamanezredek, a kurd és baskir lovasok, a cserkeszek együtt kétszázezernyi tömeget képesek a csatamezőre vetni; lovasokat, kik huszonnégy óra alatt másfélszáz versztnyi utat tudnak tenni, kik dalolva rohannak a csatába, odavetve a kantárt a rohanó paripa nyakába, s két kézre fogva a nehéz dárdát; akik ha megfutnak az ellenfél elől, csak azért futnak, hogy amint egérutat nyertek, leugráljanak lovaikról, lekapják vállaikról puskáikat, s rajtüzet adjanak üldözőikre, mitől ló és lovas pusztul.

És végül egy mesés kombinált sratagemáról beszél a hagymázos álmokat látó rémhír. Ezek a repülő lovasok.

Tizenkét lovas egy sorban, mindeniknek a terhelőjéhez kötve egy teveszőr zsineg, amik aztán egy összetekert kötélben egyesülnek; ez a kötél tart egy fejük fölött libegő léggömböt, annak a kosarában ül egy gyakorlott tengerész, ki nem szédül a hánykódástól. A kötél hossza 200 arsinra bocsátható, s ha egy ily ezred a kedvező szelet elfoghatja, s akkor azzal a száz léggömbbel együtt megindul, az minden hadsort keresztültör; a tengerészek a léggömbökből előre szétrobbantják gránátjaikkal az ellenséget, ha tömör hadsorokban, ha négyszögekben áll ellent, ha pedig csatárláncra van szétosztva, lekaszabolják az utánuk jövő lovasok; az ellenfél álcázott ágyútelepeit a magasból felfedezik, s lövegeikkel szétrombolják. Víz, árok, sánc ezeket fel nem tartja. A kedvező széltől irányzott léggömbök átsegítik a lovasokat a legszélesebb folyamokon, nem állhat azoknak ellent semmi…

…Mesebeszédek! – mondák mindezekre a bécsi haditanács tapasztalt urai. Jobban ismerik ők mind a diplomáciai viszonyokat, mind a hadtudomány fejlődményeit, mint hogy az ilyen hírek által nyugtalanítva éreznék magukat.

A Nihil országnak nincs csataképes hadserege: mert a régi hatalmas orosz ármádia a forradalom által szétbomlasztatott, s újakat alkotni nincs se szervező talentum, se pénz; a nagy hadtömegek összevonása csak lengyel fantázia szüleménye; a páncél: nevetség; a repülő lovasok a repülő hollandival, meg a garabonciás diák sárkányával egy bírálat alá esnek; s elvégre, ha volna is kedve Sasza asszonynak haddal megtámadni a békés Magyarországot, s ezzel az európai egyensúlyt megháborítani, tapasztalni fogná, hogy azt a többi nagyhatalmak nem tartanák közönyös kérdésnek, s nem bújna el senki a dunnája alá a repülő lovasok hírére: valamint hogy mi sem fogunk elbújni. Ha olyan nagy kedvük van jönni, hát csak jöjjenek, majd beszélünk velük.

Annyit meg kell adni, hogy az osztrák-magyar tüzérség azon időben elsőrangú fegyvernemnek volt elismerve Európa valamennyi hadtudósai által, s erre méltán büszkék voltak az akkori osztrák-magyar hadvezérek.

Azonban az önbizakodás mellett sem maradtak azért az osztrák–magyar hadügyvezetők tétlenül. Itt is behozattak a gyalogság számára a gyapotpáncélok, mégpedig a sokkal célszerűbb Muratori-félék, mik csak vízbe áztatva lesznek golyójárhatatlanokká, és ennélfogva három fonttal könnyebbek száraz állapotukban, mint az orosz páncélok, mik gyantával beitatvák. Egyelőre csak a sorezredek első zászlóaljai láttattak el ezekkel, a honvédségnél pedig éppen nem hozattak be. A robbanó puskagolyókat ugyan nem vették át ellenfeleiktől az osztrák hadvezérek, hanem a lövész-zászlóaljak fegyvereihez acélvégű hegyes golyókat alkalmaztak, amik hatszáz lépésnyiről a páncélt is keresztülfúrják. Tüzérség dolgában első helyen állt a birodalom hadserege; vetlövegeik, miket a bécsi arzenálban készítettek, nem golyók voltak már, hanem megannyi pokolgépek; minden ágyúgolyó külön egy ágyú maga, mely ott sül el, ahova küldve van, az ellenség homloka előtt. Egy séta a bécsi arzenál golyótermein végig, fejszédítő kábulattal hat a laikusra; mennyi öldöklő gép! És milyen halomban! Gömb alakú ágyúgolyó nincsen többé. E boltozat alatt mind hosszúkás csúcsban végződő hengerek vannak gúlákba rakva: félig acélból, kívül ólomburkolattal, mely a lövéskor az ágyú vont rovátkaiba tömődik, s belül apró vasgolyókkal vannak töltve, miket kénöntvény tart mereven, míg a golyót a belül alkalmazott lőpor el nem robbantja, a kilőtt henger akkor sem reped szét, csak golyóit szórja előre: egy repülés közben elsülő ágyú maga is! És e lövegek mindegyikére egy gyújtógép van alkalmazva, oly finom szerkezetű, mint egy zsebóra; ennek a körületén egy fokokra osztott milliméter, melynek tetszés szerinti fordításával egyharmad percnyi pontossággal lehet a gyújtót úgy igazítani, hogy a löveg például egy 1500 lépésnyi távolban álló ellenséges tömeg előtt süljön el, s onnan lője ki újabb 800 lépésnyi horderővel a magával hozott kartácszáport. – A másik boltteremben vannak felhalmozva az ugorka alakú srapnellövegek. Ezek a vegytan elvei szerint vannak alakítva. Ez a löveg abban a percben szakad száz darabra, amelyben valami szilárd darabhoz ütődik. Ha pedig az ellenség a síkon hasrafekve akar lövöldözni, hogy kevesebb célpontot adjon a golyóknak, vagy sáncot hány, s amögül puskázik, akkor is tudnak segíteni rajta, akkor előveszik a vetágyúkat, s ezeknek a lövegei már azután a kémia és a mechanika összekötött szabályai szerint vannak alkotva. Az ilyen odvas lövegben egy közbedugott szeg, egy lengő golyócska, mely a belső gyutacsot az elrobbantó tűhegytől elválasztja, gátul szolgál annak, hogy a hengerlöveg magától elsülhessen a kezelés alatt; de amint ki van a golyó lőve s elkezd tengelye körül forogni, a centrifugál erő kilöki a közbedugott szeget, s a lengő gyutacs és a szeg között nincs többé akadály. Ámde míg a golyó felfelé száll, a gyutacs, az önsúly elmélete szerint nem eshetik rá a tűre; csak abban a percben, midőn a golyó a parabola végén lefelé rohan, hull rá a gyutacs a pattantyútűre, a kanóc meggyullad, s a bomba onnan a magasból szórja alá az ellenség fejére a pokolbeli üdvözletet. Egy másik boltozat a tetejéig van rakva carcasse-okkal, gyújtógolyókkal, mik nem pattannak szét, hanem oldallikaikon fújják tízfelé a romboló görögtüzet. Hát még a hadászat szörnyetegei: a kétmázsás ostromlövegek, miket önsúrlódásuk tesz izzóvá, mikor a falba fúródnak, úgy pukkannak széjjel, amik keresztülszakítják a kaszamáták tömör boltozatait! Hát a kézigránátok dinamittal töltve, miknek küldetésük a léggömbökből alászóratni, s aztán ismét a Congrève-röppentyűk, mik az ellenséges léggömbök felgyújtására vannak szánva! Hát a rémséges torpedók, folyamtorkolatok és tűzaknák számára alkotva! Hát e lövegeknek hajítógépei: az arzenál térein orgonasípokként egymás mellé rakott ágyúcsövek, ezerszámra! A félelmes revolverágyú a Coehorn-féle gőzmitrailleusök, mikből szakadatlan vaszápor esik! Valóban, mikor ez ország hadvezérei végigsétálnak ez irtóztató vaskincstár termein, udvarain, s aztán hallják, hogy a legutolsó megszólított köztüzér hogyan tud pontos válaszokat adni mindezen csodagépek szerkezetéről, s felel kémiából, mechanikából, mértanból, mint egy rigorosandus: akkor méltán ragyog az arcuk ettől a gondolattól: “hát csak hadd jöjjenek azok a repülő lovasok!”

Az is előre látható volt, hogy a legközelebbi európai háború leginkább várharc fog lenni.

Az osztrák hadászok siettek kipótolni a múlt század mulasztásait, s a birodalom északi részét megerősítették.

A Krakkótól Czernoviczig vezető vasútvonal hosszában az orosz “Samaria” váracsláncolat lett utánozva. Sambor város táborhellyé alakíttatott át, egyelőre csak harcmezei erődítéssel; az egyes és kettős redánok, a hosszú courtinák, bastionok lettek nagy kerületben felhányva, miket ismét előretolt csillagsáncok védelmeztek; a fűrész alakú bástyák árkai a Dnyeszter vizével megtöltettek; sánckarózat futott végig a belső partokon, miken alacsony “poternek” búvajtói vezettek be; a mellvédek és contreéscarpok föld alatti utakkal voltak összekötve; a belső redoutok, kettős glacis-k a legszakavatottabb terv szerint úgy voltak berendezve, hogy azokban egy kétszázezerfőnyi hadsereg kétszerte erősebb ellenséggel szemközt sikerrel védhesse magát; a védműveket a farkasvermeknél és fladdermináknál jobban védte északról egy átgázolhatlan mocsár (amikor nem volt befagyva). Kiegészítették az erődítvényeket a bejáratokat őrző tuskóházak, lunettek és bombamentes tárházak, a lőpor és élelmiszerek raktárai.

Ez a túrás-fúrás belekerült húszmillió forintba. (Nem is sok!)

S ezek még csak mezei erődítmények.

De már azután Krakkó valóságos várerődítmény.

Miután történetünknek legközelebbi része, mely az egész mese fordulópontját képezi, ezen a helyen folyik le, szabad legyen ezt kissé körülményesebben leírnunk, viszont nagylelkűen megengedve az olvasónak, hogy mikor unalmasnak kezdi találni a sok bástyát és épületet, fordítson három-négy lapot, mindaddig, míg a szabadban találja magát: nem veszt vele semmit.

Tehát a Jagellók hajdani koronázási városa egészen más a XX. században, mint aminek a XIX.-ben ismerték. Akkor is voltak ugyan már körüle egyes detachirozott váracsok, melyek rövid ideig tartó védelemre képessé tették, s a Wawel hegyi királyi várnak ágyúkkal fölszerelt bástyái voltak; palotáját mint kaszárnyát használta egy ezred, rendesen magyar, gyalog sorkatona: hanem történetünk korszakában már Krakkó elsőrendű erősséggé van emelve, amit indokolva találunk abban a körülményben, hogy a tőle alig ötmérföldnyi távolban eső orosz–lengyel város Czenstochowa szintén egy megerősített táborhellyé alakíttatott át; ahonnan az orosz hatalom egyformán fenyegethette Németországot és Ausztriát.

Krakkó hetven templomából még a múlt században valami harminc látogatható állapotban volt, a várrá alakulás korszaka alatt azonban, ezeknek nagy része áldozatul esett. S csak a monumentális egyházak hagyattak meg, mint az Ulászló építette Wawel hegyi vártemplom tizenhat kápolnájával, aranylapokkal fedett boltozatával, melynek hajójában négy tömör ezüstből vert cherubim tartja Szent Szaniszló vértanú koporsóját, míg kriptájában hajdani lengyel királyok és a nemzeti hősök, Sobiesky, Ponyatovszky, Kosciuszko hamvai nyugszanak márványkoporsóikban. De már a Péter-Pál-templomból obszervatórium lett, s építészeti kincsei áldozatul estek a hadépítészet rideg alakításainak. A Visztula szigetén fekvő Kazimierz városnegyed egészen kisajátíttatott erődítvényi célokra; a Broniszlawa hegyet egy hatszögű védmű takarja, befödve azt a dombot, melyet a lengyelek Kosciuszko emlékére hordtak össze, mindazon csatatérek földeiből, amiken a dicsőült hős harcolt. S a bielani hegytetőt, hol egykor a camaldulensisek kolostora állt, most egy fellegvár koronázza; s a szép mulató erdő köröskörül ki van irtva.

Az eltűnt nevezetességek helyett körös-körül a várépítészet polygonumai, mindenféle kombinációkban, szögletsáncok, előre ugró orillonjaikkal; a mély árkok a vízvezetők zsilipeit rejtő, batardeaux tornyokkal ellátva. Az erődítvények kősáncaikkal, földváraikkal, mindig nagyobb terjedelemben tolattak előre; a mérnöki számítás az előretolt védművet megint egy másik védművel látta jónak fedezni. Huszonöt év óta folytonosan mérik, építik, ássák a tenaillonokat, a contreface-okat, a lunetteket, a ravalinokat; tanulmányozzák a “holtszegleteket”, mikben a sáncágyúk az ostromlót nem érik, huszonöt év óta tiltják a környék és a város lakóinak a mind nagyobb területet elfoglaló enceintek, magistralék felé közelítést, miknek mértani egyenességű vonalain az őrt álló katona sétál naphosszant egyedül alá s fel, a felmeredő villámfogók jelölik szerteszét a lőporraktárakat, s a rettenetes “támadási homlokzat”, koronázott szarvműveivel mint egy bonyolódott abrakadabra terjeszti előre észak felé rejtélyes zegzugait.

Minden negyedik évben jött egy-egy új erődítési főnök, aki elődének intézkedéseit jónak látta tökéletesíteni, más beosztást tenni, az árkokat faussebraiékkel ellátni, az egyik Breisach rendszerét követte, a másik Landauét, a harmadik föld alatti folyosórendszert kísérte meg; a negyedik Montalembert emeletes kazamatáit vette alkalmazásba, az ötödik Chaseloup cavaliereit hozta be, mik a sáncokat még réstörés után is bevehetetlenné teszik, az ötödik Carnot tana után indult, egész sor redánokat állítva egymás mellé.

A legutolsó időkben aztán, hogy be legyen fejezve a védmű, a külső redánok kőfalait négyhüvelykes vaslemezekkel burkolták be, amiken az ágyúgolyó át nem törhet,

De még itt sem volt vége. A lengyel paraszt gyakran hallja, mikor meleg nyári délután lefekszik a földre pihenni, hogy odalenn úgy dobog, úgy zuhog valami és ételhordó üres szilkéjében a beletett cinkalán magától táncol. Ott tűzaknákat ásnak! A föld mérföldnyi távolban alá van aknázva, s ahol fenn a szép aranyszínű árpa között a fürj pitypalattyol, ott alant a halál kutyái ugatnak. Azt rebesgetik, hogy valamennyi tűzaknától egy-egy villanysodrony fut össze a Wawel hegyi várig, hol a kormányzónak egy föld alatti rejtekszobájában van az a zongora alakú mű, melynek egy billentyűje megnyomásával az a tűzakna felrobban, ahol éppen az ellenség áll. A föld alatt is készül a harc.

És még azonfelül az égben is készül.

Valamennyi redánnak van egy-egy aerostatja, melyet kedvező szélben az ostromban résztvevésre használhat.

És még ez mind nem elég találmány. Az újkor hadjáratában főfeladat nagy tömegeket rövid idő alatt egy pontra vethetni. A hadviselés idegei a vasutak. A hadtudomány talált fel páncélozott vonatokat, mik mint egy utazó bástya, vágtatnak egyik helyről a másikra sérthetlen lövészeket tolva az ellenség hadoszlopai elé; sőt alkotva vannak oly golyóokádó gőzmozdonyok, mik a síneket magukkal hordják, maguk előtt lerakják, s így út nélkül is előreroboghatnak, az ellenséges hadtömegek keresztültörésére szánva.

S hogy a folyamokon átjárás meg legyen nehezítve, ott leskelődnek a Rudawa torkolatánál, ahol az a Visztulába omlik, az úgynevezett alligátorok. Ezek víz alatt járó búvárhajók, miknek feladata az ellenség által vert hajóhidakat szétszaggatni, hajóit elsüllyeszteni.

És végül… húszévestől ötvenévesig minden férfi katona, és tartozik fegyverbe állani. Ez is kétmillió harcos!

A poézis egészen eltűnt már a harcból. Nincsenek többé hősköltemények. Nagy tömegeké a csata eldöntése; a személyes vitézség semmi többé; ki a csatában elesik, nem is látta az ellenséget, nem hogy hősi módon küzdött volna vele, s aki győztes maradt, csak másnap tudta meg a napi bulletinből, hogyan jutott hozzá. Az éposz hősei most a gépek.

Éppen a gépek tökéletesítése tartja vissza már évtizedek óta az európai nagyhatalmakat a háborúindítástól. A dicsvágy lelohadt minden nemzetnél. Hanem azt mindenki látja előre, hogy egy hatalom el van szánva, sőt kénytelen a hadviselésre vállalkozni: az orosz. A forradalmi hadsereg odahaza alkalmatlan savanyú kovász, annak tért kell adni valami idegen földön, ahol túlhabzó vitézségét kiönthesse. Az erőszak kormánya csak külhadjáratok diadalaival tarthatja fenn magát odahaza.

Hogy a kiszemelt áldozat az osztrák–magyar birodalom, azt is jól tudta mindenki. A lapok egész terjedelmesen közölték Kuraszin leveleit a berlini külügyminiszterhez, herceg Nordenauhoz, melyben a Nihil állam kancellárja azon esetre, ha Németország nyugodtan nézné el az osztrák–magyar monarchia erőszakos szétbontását, viszont ráadna a helyeslését a német–osztrák tartományoknak Németországba kebeleztetéséhez, kivéve Csehországot, mely az orosz birodalom öröksége. Németország minisztere az ajánlatot határozottan visszautasította, kijelentve, hogy minden megtámadását az osztrák–magyar birodalomnak casus belli gyanánt fogja tekinteni a maga részéről, s a megtámadó ellen fordul. Németország becsületesen állt a szövetségek mellett. S volt oka rá. Katonai hatalma legnagyobb volt Európában, kincstára tele, kereskedelme, ipara, földészete virágzó, népe nagy és elégült és művelt. Könnyű ilyenkor becsületes politikát űzni. Nekik jó volt a status quo; mert Franciaország nyugton volt ugyan, de a revanche-ról még nem feledkezett el.

Másként kellett tehát Németországot megkerülni.

Amerika felől.

Merész, bizarr gondolat. A Nihilország úrasszonyának agyában főtt az; asszonyi cselszövény. Mi köze Németországnak Amerikához?

Valami köze van.

Először is az, hogy az észak-amerikai Egyesült Államokban kezd a német elem önálló nemzetté tömörülni. A tizennyolcadik század közepe táján, 1742-ben, mikor még az Egyesült Államoknak csak 1 700 000 lakosuk volt, a németek abból százezret számítottak, s már akkor így írtak az amerikai hivatalos tudósítások: “a német csapatok nemsokára német államot fognak itt alkotni, olyant, minővel az ötödik században ajándékozták meg a szászok Nagy-Britanniát”. Később még hangosabb lett a lamento: “a németek nemsokára olyan sokan lesznek idebenn, hogy törvényeket hoznak nekünk, s ránk erőltetik a nyelvüket”. A németek pedig folyvást szaporodtak Amerika földén. Száz év múlva már 24 millió lakosuk volt a Szabad Államoknak, és abból hatmillió a német. Az 1870-i népszám kimutatásánál pedig 33 milliónyi lakosszám mellett nyolcmillió-nyolcszázezerre ment a német faj; azonkívül volt fajrokon hollandi és svéd másfél millió, ki velük számított, az ötödfél millió néger ahhoz tartozott, akivel együtt élt, harmadfél millió volt a francia és spanyol, háromszázezer a rézszínű indián, úgyhogy az angol faj csak tizennégymilliónyi számmal tartotta fenn tizenkilencmillió más nemzetbeli fölött a hegemóniáját. – Ez arányt követve, miután a statisztikai számláncolatok szerint évenkint százötvenezer német és százkilencvenezer angol vándorol át Amerikába; tehát az 1954-i népszámban 29 millió angol mellett húszmillió német foglal tért a Szabad Államokban. S ez már “nemzetszám”. S a német faj az angol fajnak minden jó és rossz tulajdonát bírja, s versenyez vele: rosszabb az ellenségnél, mert atyafi! Osztályos rokon, ki az elsőszülöttség felett verseng. – A múlt századbeli nagy európai diadalokból a nemzeti büszkeséget is magával hozta át a tengeren; s kezd jogokat követelni új hazájában, mely követeléseknek hangos kifejezést ad a választásoknál, a kongresszusban; a legközelebbi választásnál csak a spanyolok absztinenciáján múlt, hogy az angol jelölt helyett nem a német került az elnöki székre; de már a szenátusban feles számmal vannak a németek.

Ámde ez még mind nem baj se Amerikára, se Németországra nézve. Mundus se expediet! Különösen az “új” világ.

Hanem – itt jő a “Nihil” cselszövénye.

Van Európának egy szerencsétlen állama, melyet megvert az Isten azzal, hogy nem adott neki ellenséget: annálfogva kénytelen szüntelenül magamagával verekedni. Ez Spanyolország. Ez egy század alatt huszonnégyszer változtatott kormányalakot; sorba próbálta Európa minden uralkodóházait királynak, Bourbont, Savoyát, Coburgot, Bonapartét, Izabella és Carlos utódait, egy se tetszett neki, választott saját patrióta királyt, az sem volt jó: mind elkergette; megkóstolt egynehány diktatúrát, triumvirárust, szelid köztársasági elnökséget, katonauralmat és parlamenti kormányt. Eggyel sem volt megelégedve. Természetesen: se király, se diktátor, se szabadsághős pénz nélkül kormányozni nem tud, s mihelyt aztán arra került a sor, hogy már most “fizessünk adót”, akkor azt mondták: “hisz ez is olyan rossz ember, mint a másik”, s elkergették. Egyszer aztán került egy ideális poétaféle ember a kormányra, akit azért, hogy lelkesítő szabadságdalai népszerűségre emelték, megtett a madridi forradalom köztársasági elnöknek. Ez azzal akarta rendbe hozni az ország financiáit, hogy elbocsátotta a hadsereget, a közkormányzati hivatalnokokat, azt mondta, hogy védje a hazát a nép, kormányozza magát a nép. Ezt a jó embert aztán hat hónap múlva letették a helyéből a nihilisták, nem is kergették; csak úgy egy szép délután sakkozás közben adta tudtára az ellenfele, mikor sakk-mattot adott neki, hogy ne menjen már többé a palotájába vissza, mert oda ő hurcolkodik be ma este. Így kívánja a nép. Ez az “Ő” volt Manuel Estremos; egy kalandorból lett pártvezér, ki a nihilisták eszköze és megbízottja volt Spanyolországban.

És még mindig nem Spanyolországról van szó, hanem Németországról, s azután az Osztrák–Magyar Monarchiáról.

Manuel Estremos azon kezdte az uralkodását, hogy proklamálta a Nihilt. Nem fizet senki, nem adózik senki. Minden vagyon az államé.

Csakhogy ez az elv nem olyan jó Spanyolországban, ahol minden kincstár üres, s az állam senkitől sem vehet el semmit, mint Oroszországban, ahol van mit elvenni.

Manuel Estremos úgy találta, hogy ha ő egész nap nem vesz be egyebet, mint a nép csókjait, amivel az utcán elárasztják, abból ő nagyon soványan fog megélni, nem tartotta pedig mintaképének sem Cincinnatust, sem Abdolonymus királyt, kik maguk mentek szántani, hogy a kenyerüket megkeressék. Kölcsönt nem adott már senki, bankót nyomatni pedig már egészen hasztalan fáradság lett volna.

A szükség – meg a Nihilország főnökének jó tanácsa rávette az új államfőt az utolsó segédeszközhöz folyamodásra.

Ez: “Kuba szigetét eladni az észak-amerikai Egyesült Államoknak”.

Amit húsz megelőző kormány közül egynek sem volt bátorsága a legnagyobb ínség közepett is szóba hozni, hogy adja el Spanyolország Kubát, az “Antillák gyöngyét”, a gazdag, szép szigetet, melynek területe Spanyolországnak egy negyedrésze, melynek húszmillió reálnyi évi jövedelme Spanyolországnak egyedüli biztos bevétele; hogy ezt kétmilliónyi spanyol lakosával együtt eladja valaki! Eladja Spanyolország dicsőségének utolsó maradványát, eladja a büszkeséget minden spanyol férfi homlokáról, eladja a fátyolt a lenyírott hajjal együtt minden spanyol asszony fejéről: nem, ehhez nem volt bátorsága semmi zsarnoknak, semmi forradalomnak. Kubáért még mindig kész volt minden spanyol az utolsó gombját is odaadni mellényéről, s a fejét is ráadásban. Hasztalan ígértek érte az amerikaiak két-, háromszázmillió dollárt, nem nyúltak hozzá. Hasztalan küldöztek reájuk hódító expedíciókat, azokat megverték, elfogták, felakasztották. Nem volt Kuba eladó se aranyért, se vasért.

Pedig az Unióra nézve “életkérdés” volt Kubát megszerezni.

De Spanyolországra nézve meg “halálkérdés” volt Kubát odaadni.

No hát Manuel Estremos mert az élet-halál kérdésben határozni, megalkudott az Unióval 330 millió dollárban az “Antillák királynőjeért”. (Az a 30 millió alkalmasint “provisio”.)

Manuel Estremosnak nem volt parlamentje. Neki csak népgyűlései voltak, s a népgyűlés választotta junta vitte a kormányt. Ez értesíté ismét a népgyűlést a megtörtént intézkedésekről. Mikor aztán egy ilyen népgyűlés előtt a legszájasabb szónok előadá, hogy íme, milyen örvendetes események történtek: hogy a világ leghatalmasabb respublikája, az orosz és az észak-amerikai, szövetkeztek a spanyol respublikával; hogy a nép a katonáskodás terhe alul végképp felmentetik, hogy adót ezentúl nem fog fizetni senki, mert Észak-Amerika évenkint harmincmillió dollár subsidiumot fog adózni, és még azonfelül magára vállalja a Kuba sziget kormányzatának terhes költségeit is, hát az a tudósítás valódi frenetikus örömzajt költött a gyülekezetben; kivált miután a szónok nem mulasztá el az alkalmat egy szabadelvű kitörésre a szegény, elnyomott rabszolga négerek érdekében; mivelhogy ez idő szerint egyedül Kubában volt meg a rabszolgakereskedés, Spanyolországnak e szennyfoltja, mely íme, a legszabadelvűbb kormány által le van törölve. A lelkesült nép vállain vitte a Plaza de Torostól a Buen Retirói palotáig bálványozott elnökét.

Hanem aztán reggelig kialudta mindenki a lelkesültség mámorát, s mikor nyomtatva kezdék olvasni a szerződés hivatalos szövegét, akkor jött rá mindenki, hogy hisz ennek fele sem barátság, hiszen eszerint az utolsó spanyol szigetgyarmat kétmillió spanyollal együtt, lovastul, ökröstül el van adva örök időkre az idegennek.

A felébredés általános volt és irtózatos.

Nem kellett itt már forradalom.

Egy derék öreg hidalgó, Don Andrea de Sol, amint ezt a szerződést elolvasta, fejbe nyomta a kalapját, kezébe vette a nádpálcáját, felment egyes-egyedül a Buen Retirói palotába, keresztültört bejelentetlenül az elnök valamennyi szobáján, míg az utolsóban rátalált, ott végigverte a hátát a botjával, aztán megfogta a gallérját, kilökte az ajtón, egyet rúgott rajta, s csak annyit mondott neki, hogy “desdichado!” A megvert elnököt nem lepte meg, hogy testőrei, hivatalnokai nem sietnek a segélyére, szaladt, amerre nyitott ajtót látott, s igyekezett eltűnni a világba, mielőtt a nép agyonverné; a felvett előpénzzel a zsebében.

Don Andrea de Sol pedig azután azt tette, hogy összehívta, akiket legközelebb talált, minden rangú becsületes, tisztalelkű hazafiakat, s azt mondta nekik, hogy most már véget kell vetni valahára ennek a sok tréfának. Szerezni kell egy erős és okos embert ez ország számára, aki tud rendet csinálni. Szavait csak helyeslés fogadta. A nép hallgatott, szégyenlette magát.

És még mindig nem Spanyolországról és nem Kuba szigetéről van szó, hanem Németországról és az osztrák–magyar birodalomról.

Az orosz és francia diplomaták azt a tanácsot adták a spanyol becsületes emberek juntájának, hogy térjenek vissza ahhoz az eszméhez, aminek megakadályozása annyi szerencsétlenségnek volt okozója a múlt században, egy Hohenzollern trónba emelésére. Németország hatalmas állam, pénze is sok van; tud segíteni a zilált viszonyokon, ha hozzáfog. Amit a múlt században a napóleoni dinasztia rossznak talált, azt a köztársasági Franciaország helyeselni fogja.

És a német diplomácia rá hagyta magát vétetni e lépésre. Adott királyt Spanyolországnak, egy VII. Fülöpöt. És mellé hozományul egy százmillió tallérnyi kölcsönt, hogy azzal az ország pénzügyeit hozza rendbe.

VII. Fülöpnek első dolga az volt, hogy a kalandor által kötött szerződést Kuba végett, mint semmi parlament által meg nem erősítettet, megsemmisítse. De az Unió kormánya nem fogadta el az ő nézetét. Manuel Estremos a nép választotta államfő volt. Az ő kormányformája volt a népgyűlés; ez olyan, mint a cheppewas indiánok parlamentje, az Unió azt is elismeri törvényhozó testületnek: a szerződés fennáll.

Spanyolország pedig el volt készülve Kuba szigetét minden áron megvédelmezni. Itt kezdődött a válság az ó és az új világ között. Németország érdekeinél és erkölcsi kötelességénél fogva bele lett vonva a spanyol ügybe. Nagy hajóhada, kiterjedt tengeri kereskedelme a jogot és a kötelességet egyszerre ruházták rá, hogy az újvilági óriásnak erejét megmutassa. Egy kis angol biztatás is járult hozzá. És végül ott kínálkozott számára az alkalom az óceánon túl megtelepült húszmilliónyi német nemzeti jogait állami formákban megszilárdíthatni.

A vitás kérdés lángolóvá vált. Az ó és új világ harci előkészületekre feszítette erejét. Előbb megkísértettek egy nemzetközi, sőt világközi kongresszust összehívni e kérdés elintézésére; de ez csak arra való volt, hogy amíg a kongresszus szedi “ad referendum” a sok üres szalmát, azalatt a hajóit mindenki fölszerelhesse ágyúkkal, matrózokkal; akkor aztán váljon el, hogy melyik óriás fárad ki hamarább.

S ha egyszer e két titán között megkezdődik a harc, akkor azután “szabad a vásár!” Európa délkeletén…

Így kerül bele az osztrák–magyar birodalom abba a verembe, amit a föld túlsó oldaláról ástak alája, s amiért a spanyol kormány az amerikai hajóstól két dollárral nagyobb kiviteli vámot vesz a cukor mázsájánál, mint a spanyoltól, azért az Osztrák–Magyar Monarchiának kell meginni a maga keserű poharát – cukor nélkül.

Attól függ, hogy a kongresszus el tudja-e igazítani e pörös ügyet békés úton.

Aközben pedig nehogy kifelejtsük a hadjáratok egyik fő-főtényezőjét, a hírlapirodalmat.

Ez a háborúnak az, ami a gőzgépnek a kőszén, amivel alája tüzelnek. Rakták is a tüzet emberségesen, innen és túl az óceánon. Minden toll szorgalmasan teljesíté a maga kályhafűtői kötelességét. Minden nemzet szellemlovagjai igyekeztek a vitézi tornán megjelenni. Az első éclaireurök megindultak, a “tintalövészek”. Puskázták egymást rafinált és koncentrált piszokkal. Az amerikai lapok a spanyoloknak felhányták Pizarro kegyetlenkedéseit; elhitették, hogy ott még most is Arbuez szentinkvizíciója tartja az autodafékat, s főzi olajban a zsidókat és eretnekeket; csodákat meséltek róluk mint rabszolga-kereskedőkről, s nevetségessé tették arisztokratai fellengésüket; a németeket pedig elnevezték koldusoknak, kik üres tarisznyával jönnek át az óceánon, félig éhenholtan, s itt azután természetesen lopással, csalással gazdagodnak meg; nyelvük nem más, mint nagyon elromlott angol; literaturájuk nincs, mindent fordítanak, tehát ott is lopnak; verekedni nem szeretnek, nincs is erejük hozzá, mert húst nem esznek. Legnagyobb bűnük pedig, hogy ők hordják be évről évre Amerikába a kolerát. – A németek meg azután a jenkiről mondtak el minden szépet: az mind Barnum, aki csal, vagy Rowdie, aki rabol, szédelgés, rászedés a kenyere; ezer a vallása, s mégis csak egy az istene: “a pénz”, egész irodalma csupa iparüzlet, még a verseket is gőzgép írja náluk, kegyetlenek, szívtelenek, barbárok, kik egy egész emberfajt, a rézszínűeket, kiirtották az Unió területéről: kannibálok! És végül ők importálták Európába a poloskát és más nagyon népszerűvé lett kellemetlenségeket. – Hanem aztán túltettek valamennyin az orosz hírlapok s a velük egy diapasonon hegedülő észak- és délszláv rokonok. Az egész orchestrum a magyarokról muzsikált. Ezek tatárok, mongolok, törökök, kivéve az arisztokráciájukat, mert az cigány. Írni, olvasni nem tudnak, a köznépet bottal traktálják, az idegen ajkú honfiakat járomba fogva kötik szekereikhez, s szántatnak velük, mint a barmokkal; maguknak elfoglalják az ingyen termő földet, a szlávokat kiszorítják a kősziklák közé; a más nyelven beszélőket üldözik, íróikat, papjaikat bebörtönözik, templomaikat megszentségtelenítik; tudatlanok és barbárok, ahány híres emberük volt, az mind idegen születésű volt, renegát volt. Kevesen is vannak már, elpusztultak rossz erkölcseik miatt. Már a múlt században kiszámították a szláv tudósok, hogy száz év múlva kivész az egész faj. Egy früstökre való, ami még megvan belőlük. – Persze, hogy a magyar hírlapok sem maradtak adósok; azok is elmondtak minden nyájasságot az oroszok és azok minden iafia ellen, ami csak a tradíciókban élt; s nagyszerű volt ezután az általános hencegés, ahogy biztatta a saját hazafiait mindenik fél, hogy ne féljen semmit! ennyi meg ennyi millió harcossal szállunk síkra! miféle csatagépeink vannak! az ellenség olthatlan tűzzel lesz elborítva, vas záporral agyonverve, lehengerelve, letaposva, levegőbe vettetve, váraiba eltemetve! Csatadalok szórattak szét, felriasztani istent, embert e szent harc eldöntésére. – Aztán hogy senki adós ne maradjon egymásnak, elővették egymás kormányférfiait, aztán fölebb a királyokat, elnököket, azokat meszelték be mindenféle szennyel; az egyik uralkodóról elmondták, hogy mindig ittas, delírium tremens van rajta; a másik nyavalyatörős, a harmadik nem az apja fia, a negyedik nem férje a feleségének, az ötödikről egész chronique scandaleuse szólt; a miniszter, ha gazdag, akkor tolvaj, ha nem gazdag, akkor bankrott; ha mágnás, akkor “lámpásra vele”, ha demokrata, akkor “mars a kaptafához!”; ha tudós, ha professzor, akkor “coki kosta!” Amit pedig azután a nőkről írtak a hírlapok, királynékról, elnöknőkről, miniszternékről, azt már csak a jövő századbeli papiros tűri el, melyről amint elolvasták a nyomtatványt, szivaccsal lemossák, s visszaküldik a nyomdába üresen, hogy nyomjanak rá új szöveget. – És nehogy akadály legyen a népek között az a bölcs intézkedése a gondviselésnek, hogy egyik nemzet nem érti a másik nyelvét, igyekezett valamennyi nemzet irodalma képekkel is illusztrálni a maga szidalmait, s ellenfelének apraját-nagyját, férfiát, asszonyát a legkellemetlenebb helyzetekben, a legnevetségesebb torzképekben, ördögnek, fenevadnak, koldusnak, szamárnak, kutyának, sárkánynak alakítva bemutatni, hogy azt mindenki jól megértse. Tudták, hogy a torzkép az, ami legjobban fáj: azt nem felejti el senki!

E lázas izgalom és hadikészülődés közepett háromszor is akadt az osztrák-magyar hadügyminiszter kezébe egy-egy megújított ajánlat valami székelyföldi üveghutás részéről, aki holmi általa feltalált repülőgépről beszélt valamit.

“Megint repülőgép!” – Azzal eldobták az ajánlatát a papírkosárba.

Mikor aztán harmadszor is alkalmatlankodott, akkor csak elolvasták mégis, hogy mit akar hát.

Akkor szörnyedtek aztán el a vakmerő szándékon. Hisz ez nem kevesebbet kér a kormánytól, mint engedélyt arra, hogy saját költségére tízezer katonát gyűjthessen a Székelyföldön, azokat maga fölfegyverezve, felpáncélozva, repülőgépei segélyével a hadjárat eldöntésére alkalmazhassa.

Hisz ez vagy megkötni, vagy felkötni való ember!

Rögtön odatáviratoztak neki, hogy meg ne kísértse egyetlenegy katonakötelezett alattvalóját is Őfelségének a Militaerverbandból elcsábítani, mert úgy fognak vele bánni, mint jogtalan toborzóval.

Még egy negyedik kísérletet is tett Tatrangi Dávid. Most már a honvédelmi miniszterhez fordult, annak ajánlotta fel az egész találmányát. A honvédelmi miniszter derék ember volt, hanem a repülőgépet azért ő sem találta fel. Ez figyelemre méltatta Dávid találmányát, s írt is választ az ajánlatára, ami abból állt, hogy ha átengedi az egész találmányát a kormánynak; adnak neki érte – ötvenezer forintot.

Dávid aztán nem szólt többé senkinek; hanem összeszedte a saját munkásait és telepítvényeseit, kik katonamentességi szabadalommal bírtak, azután elindult a húsz év alatti és ötven éven felüli férfiakból, meg a Romániába kivándorlott csángókból összetoborzani a szükséges hadcsapatot, ami kétségtelenül sikerülni fog neki, csak az a baj, hogy sok időbe kerül, s az események nem hagynak magukra váratni. A holnapi nap senkié sem már!

Rossz napok

E nyugtalan idők előérzetes izgalmát, mint valami gúnyolódás a sorstól, szakítá meg egy örömhír. – Az ifjú, szép, közszeretetben álló osztrák–magyar császárnénak fia született. – Trónörökös!

– Lesz-e még trón, amit te örökölj? – sóhajta fel könnyeit hullatva mosolygó gyermekére a szomorú anya. – Fogsz-e te még koronát viselni, vagy te is azon szomorú alakok számát szaporítod, kiknek nincsen sehol hazájuk, mert apáik királyok voltak?…

Ez az örömhír valóban hasonlított egy gyászhírhez, ahogy azt künn és benn fogadták. Egy trónörökös születése az országot megdönteni induló végső katasztrófa előestéjén!

A küludvarok követei rögtön siettek uralkodóik nevében üdvkívánataikat átadni a császárkirálynak; de mindezen üdvkívánatok hasonlítottak azokhoz a biztatásokhoz, amikkel nehéz betegeket szoktak dédelgetni jámbor látogatóik; hogy majd jobban lesznek nemsokára; jó az Isten; elmúlik a baj, s aztán még együtt mulatunk; meg hogy csak vigyázzanak magukra, őrizkedjenek a légvonattól, a hangos beszédtől, ki ne menjenek addig a házból, amíg egészen erőhöz nem jöttek, akkor is jól felöltözzenek; ne indulatoskodjanak, gyönge ételeket egyenek.

Hajh bizony pedig sok nehéz falatot kellett a szegény “beteg ember”-nek megemészteni, amivel az európai diplomácia traktálta.

Hanem azért szerencsét kívántak neki a trónörököshöz apró és nagy fejedelmek és köztársaságok.

A legutolsó üdvözlet a Nihil országától jött. Még Sasza asszony is küldött egy ad hoc követet Budapestre üdvözletével.

És követét bizonyára, ha nem is szívesen, de szertartásosan fogadták volna, ha a követ személye ellen nem lett volna éppen kifogás.

Ez a követ Mazrur volt.

A király határozottan elutasítá magától, hogy ő egy olyan embert fogadjon el, kit erkölcsi métely miatt tiltott ki országából. Mazrurt nem fogadták el.

Lett azután az ellenséges lapokban emiatt nagy hajcihő! Lapról lapra járt a válasz, amit Sasza asszony mondott követének elutasítására:

– Nohát majd ott leszek a trónörökös keresztelőjén!

A magyar–osztrák kormányok nem is ámították magukat többé a helyzet iránt, ki kell itt húzni a kardot előbb vagy utóbb!

A háború előkészületei meg vannak már téve, s amennyi hadsereg kimozdítható volt, az mind Galíciában lett összpontosítva, minthogy a Nihil hadseregei is a Visztula mögött voltak összevonva. A főpivot a sambori erődített táborhely, ahonnan egyfelől a Dnyeszter-vonal megvédhető, másfelől a Visztula-vonal erőszakolható. Krakkóban volt összpontosítva kétszázezer magyar honvéd és újoncsorezred, mely intézkedéssel a generalissimus háromféle tervet üldözött. Az egyik cél az volt, hogy ilyen nagy összpontosított “magyar” haderő Magyarországtól jó messze eltávolíttassék, mert az osztrák hagyomány még mindig nem hisz a magyarnak; a másik nézet szerint a honvédet és az újonc katonát nem tartják a nyílt csatában helytállni képesnek, míg a sánc mögött hasznát vehetik; a harmadik cél pedig az volt, hogy kétszázezer ember fenyegető közelléte által az ellenfél is kényszeríttessék saját czenstochowai állását ugyanannyival védelmezni, s azalatt, míg e két erő egymást lekötve tartja, az osztrák–magyar sereg középpontja s jobb szárnya támadásba mehessen át.

Ez összpontosított főseregen kívül még Erdélyben volt hagyva egy erős figyelősereg, és a szerb határral szomszéd véghelyek megszállva őrcsapatokkal; ámbár mind Románia, mind Szerbia a semlegességről biztosítanak, de egy Galíciában elvesztett hadjárat eshetőségében könnyen megtörténhetik, hogy az odessai orosz seregnek utat nyitnak mind a ketten Erdélybe és Magyarországba.

Azonkívül volt egy erős tartalék összpontosítva Budapesten; azután az osztrák honvédség, mintegy hatvanezer ember Bécs védelmére hagyva; a többi elosztva Komárom, Olmütz, Temesvár erődítvényeiben.

Európának minden nagy és középhatalma kötelezve volt Osztrák–Magyarországot fegyverrel is segíteni, azon esetben, ha bárki által fegyverrel megtámadtatnék. Azonkívül volt egy nagy és örök szövetségese: Lengyelország, melynek nemzetéből még most sem és sohasem lehetett kiirtani hazájának mítoszi szerelmét, azt a fájó, vonagló érzést, mely egy élve eltemetettet koporsója födelén zörgetni készt, hogy soha ne engedje a fölötte pihenőket aludni. E nemes, szerencsétlen mártírnemzet, e halottaiból is felkelő jó barát volt még a legbizonyosabb szövetséges.

Azt ugyan Sasza asszony is megtette, hogy a hadjárat megkezdése előtt ráhozta Lengyelországra a “brancát”; a katonaköteles ifjakat egy éjjel rögtön összefogdostatá, s azokat kiküldte – bátyjaikhoz – az Amúr mellé. Hanem azért maradt még férfi elég; s a lengyelnél még az asszony is félelmes ellenség.

A Nihil vezérei aztán egycsapással elvették Osztrák–Magyarországtól az utolsó reményt is mások segélyében. Szövetségesül hívták a “pálinkát és a rongyot!”

A legrongyosabb riha szemétnépet leitatták pálinkával; aztán üszköt, fegyvert adtak a kezébe, s azzal nekiereszték őket a “szent szabadság” nevében a lengyel nemesek, birtokos urak és papok házainak. “Le a nemességgel! Le a papsággal!” – hangzott az egész lengyel földön; az orosz nihilizmus árja elönté söpredékével azt az országot, ahol a nemesség még eszménykép, s ahol a római hit hirdetői szentek és mártírok. A pálinka és a rongy eljött mindent letörleni, ami szent, ami dicső, ami tiszteletre méltó. S a pálinka és a rongy nem ismer geográfiai határokat. Az undok lázadás büdös füstje átcsapott Galíciába is, s a pálinka és a rongy ott is kiáltani kezdé: “le a nemesekkel, le a papokkal”.

Ezt nem volt szabad tovább türelmesen néznie Osztrák–Magyarországnak, ki kellett lépnie, ha még érdemesnek tartá magát arra, hogy zászlóin meg merje címereit mutatni a napfénynek – neki kellett megüzennie a harcot.

És ezzel elvetette magától a nagyhatalmak segítségéhez való igényeit. Azok mind bölcsen mosták kezeiket: hja, ha a beteg ember nem hallgat az orvosra, a beteg ember ám lássa, mit nyer vele. Ők csak a megtámadottat tartoztak védelmezni.

Az osztrák–magyar birodalom tehát egészen a saját erejére volt hagyva.

A generalissimus gyorsan döntő csapásra határozta el magát. Haditerve ez volt:

Amíg balról a Krakkóban összpontosított honvédtábort, jobbról a sambori védett erődítményt maga mögött hagyja, azonfölül a Kárpátok szorosait védváracsokkal, úgynevezett helepolisokkal ellátja, mik vasból vannak és szétszedhetők, tovaszállíthatók; hatvanezer főnyi tartalékcsapatját minden eshetőségre felállítja a tarnow–bochniai vonalon, minden fegyvernemekből kombinálva; azalatt hadserege zömét abban a szögletben összpontosítva, amit a Visztula s a Sam folyók képeznek, mely mint egy repesztő ék nyomul be Orosz–Lengyelország oldalába, innen egyszerre keresztültörend a Visztulán, az ellenséget döntő ütközetre kényszeríti; siker esetében, a lengyel fölkelőkre is számítva, Zamoszk s Maziovicze várakat megszálló seregekkel körülzárolva, egyenesen Varsónak megy, és ha a varsó–czenstochowai vasútvonalat elfoglalhatja, az orosz hadsereget abba a helyzetbe hozza, amiben az 1870-i francia–német hadjáratban voltak a franciák, hogy a két egymástól elválasztott nagy hadseregük sohasem tudott egymással egyesülni, hanem mindegyik külön volt kénytelen megmérkőzni ellenfele zömével.

A terv kedvezően indult meg a kivitelben. Egy cselmozdulat a sokal–uhnovi vonalon álcázta a Visztula, Sam és a vasúti váracsvonal által tökéletesen elzárt háromszög területén végrehajtott összpontosítást, s a csapatok megindítása osztrák taktikai remekléssel lett végrehajtva.

Július 29-én szólaltak meg legelőször az ágyúk, s a kifejlődött ágyúharc késő éjszakáig tartott e hosszú nyári napon. Az osztrák–magyar tüzérség ezúttal is bebizonyitá fölényét. Az ellenfél nem bírta megakadályozni, hogy a Visztulán tíz hidat ne verjenek. Ezeknek a hidaknak a szerkezete magyar találmány: vashengerekből vannak egyetlen nagy ívvé alakítva, amely hengerek egymást tartják. Ahány henger, annyi léggömb, mely azt fölemeli, s keresztülviszi a folyamon, s a két partra egyszerre lehelyezi. E hidak a legnagyobb terhet megbírják, s az ellenfél tűzhajói, búvárhajói, monitorai nem árthatnak nekik, mert ívben hajlanak el a folyam fölött. Lerakásukhoz csupán kedvező időjárás szükséges, elfogható csendes szél, s annak mentében jól kiválasztott folyamkanyarulat. Mindez megvolt: a hidak sikerültek, s még azon éjjel erős állást foglaltak az első osztrák–magyar hadosztályok a Visztula bal partján. Másnap az egész támadó sereg harcvonalban nyomult előre. Az ellenállás minden reményen felül csekély volt. Az ellenfél tüzérsége gyenge volt, és nem állt helyt, a gyalogság csupa opolcseniéból állott; a páncélos drusinákat kivéve, a többi nemigen állta meg a helyét. Sokat tüzeltek, de rosszul, s robbanó puskagolyóiknak a hátránya nagyhamar kitűnt; amint a gyors tüzelés alatt a puskák kamrája átmelegedett, a belétett töltény könnyen robbanó vasanyaga még a csőben eldurrant. Az oly félelmesnek hirdetett orosz lovasságból pedig láttak ugyan irtóztató tömegeket, mik mint a darázsraj zsongták körül az ellenfél előcsapatait; lehetetlenné téve annak másként, mint tömör hadoszlopokban az előhaladást; hanem azután e hadoszlopokat nem is bírták ezek feltartóztatni. Az osztrák–magyar hadseregnek negyvenezer huszárja, vértese, dzsidása, a világ legrendezettebb, legbüszkébb lovassága volt ez idő szerint.

A generalissimus “diadalt diadalra!” táviratozott Budapestre. Csekély ellenállás után meg lett szállva Svilov, Opatov, s az ostrovieczi erdők és hegyszorosok oly vitéz rohammal lettek elfoglalva a sorcsapatok által, hogy e diadal után a generalissimus egy merész lángészcsapásra merte elszánni magát: lovassága legnagyobb részét, melynek hivatása nem volt a Lyka Gorai erdők között harcolni, összesíté s az arnopoli vár fölött átszállítá a Visztulán, Lublin felé intézve egy csapást, hogy ellenfelének elvágja az útját Varsó felé. – Oly nagy volt tervéhez való bizalma, hogy még a krakkói honvédségtől is ideparancsolt 7 huszárezredet, csak egyet hagyva ottan, dacára a honvédsereg főparancsnoka, Dárday tábornagy ellenvéleményének. E hatalmas lovashadtest nem is talált nagy ellenzésre, s haladhatott Lublinig, maga előtt tolva ötven-hatvanezer kurdot, baskirt és kozákot.

Ekkor megfordult – a szél.

Augusztus 3-án erős északnyugati szél támadt. S amint e hideg szél elkezdett fütyölni a Visztula-parti vártaházak ablakain át, a Nida mocsárai mögül egy nagy felhő emelkedett fel. Egy, a szó minden értelmében koromfekete felhő, mely messze elfogta a láthatárt, s a szél szárnyain látszott közelíteni.

Tarnow és Bochnia között volt az osztrák tartalék báró Grundmann tábornagy vezérlete alatt.

Az a fekete felhő efelé hömpölyödött.

Nyolcvanezer orosz lovas egy tömegben! Minőt csak Attila vagy Batu kán vezetett valaha ütközetbe. És ezeknek a lovasoknak a tömege fölött a hozzájuk kötött léggömbök miriádja… Ez az a fekete felhő!… Itt vannak a repülő lovasok… A mocsár, a folyam nem gát előttük: úgy rohannak át rajta, mintha a sík földön futnának; mikor a Visztulán átúsztatnak, két vasalligátor, mi ott cirkál a part védelmére, közéjük rohan. Annyi az, mintha ostorral ütnének sáskaraj közé, nehány lovas elmerül, az alligátorok propellerei nemsokára belekeverednek a levontatott kötelekbe, s mozdulatlanokká téve szörnyeiket, azok keresztül feküsznek a mederben. A felleg pedig repül odább.

És a fekete felhőnek villámai is vannak: az előrerepülő ballon captifok hajósai bombákat hajigálnak alá ezerével, mint a záport. Minden tüzérség, minden ágyútelep gyermekjátékszer ennek ellenében.

Két óra alatt el van taposva, szét van szórva az egész osztrák tartalékhad; az öldöklő felhő, a repülő centaursereg elgázol, összetör mindent, ami ellenáll, s a futót megüldözi, amíg a rengeteg el nem takarja előle. S az egész úgy fut el a földszínen, mint egy álom, mint a rémmese ördögvadász csapatja.

A szétzúzott tartaléksereg menekvői, elhagyva ágyúikat, elhányva fegyvereiket, bújtak szanaszéjjel házak mögé, erdők közé, árkokba, hegyszakadékokba, a rónán csak a hullák maradtak. A repülő lovasok nem hoznak foglyokat haza, nem tartanak brancardiereket, kik a sebesülteket fölszedjék.

S a vész oly gyorsan, oly váratlanul, oly eltipró erővel viharzik le, hogy se idő, se lélek hozzá a tízmértföldnyi távolban levő Krakkó parancsnokát értesíteni róla. Az csak másnap reggel tudja meg azt, hogy körül van véve egy háromszázezer főnyi orosz hadseregtől. Nem volt elég lovassága, hogy kémszemléket tehessen a környékben.

A generalissimus akkor vette észre, hogy egészen emberi dolog történt vele, ami már máskor is, máson is megesett. Az egyik az, hogy ellenfelének állásáról nem jól volt értesülve, másik meg az, hogy egy új fegyvernem hatásáról csak akkor győződött meg, amikor már kipróbálták rajta, mint elődein a vontcsövű ágyúkat és a hátultöltő fegyvereket. Az ő seregének is voltak aerostatjai, csakhogy az a baj volt velük, amit Tatrangi Mózes (a bolond) előre megjósolt, hogy a kötélen vezetett léghajóban huzamosb ideig közönséges emberi életműszerek ki nem állják a folytonos taszítást, rázást, lökdösést; ezt saját tapasztalatából is tudta a fővezér; a legedzettebb dalmata tengerészei ájultan, szédülten, tengeribetegen kerültek vissza a magasból. Azért ő ezt az egész stratagémát csak bekerített várak ostromára hitte jónak, ahol a léghajót szabadon hagyják repülni, s a benne ülő tüzér kényelmesen hajigálhatja alá robbanólövegeit. – Hogyan sikerült mégis az oroszoknak a lehetetlent lehetővé tenni, annak igen egyszerű a megfejtése: lapponokat és szamojédeket alkalmaztak a léghajókban: – ez a törpe, soha semmi katonai szolgálatra nem használt faj, ez az embervakarcs kiállta azt, amit senki más nem, nyers faggyút is megemésztő gyomrával, lapos fejével, és ezáltal valódi unikumot adott a nihilisták kezébe, amit Európában kívülök nem kaphat meg senki.

Most azután hirtelen meg kellett változtatni a hadrendet; gyorsan visszavonulni a Visztulán, s az oldalállást foglaló ellenséget kiverni elfoglalt helyéből. A visszavonulást azonban nagyon megnehezíték az orosz lovascsapatok, mik most már, mint egy sáskafelleg vették körül a hátráló ezredeket, az egy éjjel-nappal tartó folytonos csatározás volt, mely miatt a szüntelen foglalkoztatott osztrák–magyar lovasság agyonfárasztva jutott el a Visztuláig, ahol ismét rendbe szedheté magát. A nehézlovasság paripái azonban tönkre voltak téve.

A generalissimus mikor Sambor alá megérkezett, ott találta szétvert tartalékának maradványait. Azok rémmeséket tudtak beszélni ama kísértetes ütközetről. Szerintük az ellenség repülő lovas hadseregével ma vagy holnap itt teremhet Sambor sánca alatt. Hogy még nincs itt, annak tán az az oka, hogy az északnyugati szél egészen északivá fordult, s az gátolja a léghajókat a kelet felé haladásban. A haditanácsban a vezérek nagy része azon a véleményen volt, hogy rögtön vissza kell vonulni a Kárpátok mögé, s ott védelmi állást foglalni, Samborban erős védsereget hagyva, s a Krakkóban körülzárt honvédségre bízva, hogy állását megvédelmezze. A hegyláncon, az erdőkön a lovasság és léghajós sereg át nem törhet, ott egészen hasznavehetetlen, s egy megforduló szélnél vissza lehet nekik adni a megtorlást: nekünk is vannak léghajóink; most ők vannak a mi fejünk fölött; déli széllel mi kerülünk őfeléjük.

A generalissimus koránlotta az egész első harcvonal feladását. Sokkal inkább hű volt a hagyományos taktikához, mely egy előre megállapított tervnek rögtöni megváltoztatását tiltja. Ő még meg akarta kísérteni, ha helyre lehetne-e állítani a megbontott csatatervet?

Kiküldött előbb Rzesowból, hol seregének bal szárnya volt, egy kényszerítő kémjáratot a vasútvonal mentében, ahonnan az ellenség várható volt, ellátva azt kémlő léghajókkal és vértezett gőzmozdonyokkal. A kémjárat elment egész Tarnowig, és nem talált ellenséget. A tarnowi állomás vasúthivatalnokai mind helyeiken voltak még. Sem a léggömbből, sem a kémlőmozdonyokról nem lehetett ellenséget fölfedezni; a föld népe, mely a csatamezőn a hullák eltemetésével foglalkozott, azt beszélte, hogy az egész lovassereg, rögtön ütközet után, amint kipihente magát, visszahúzódott Bochnia felé. Ezek beszélték el, hogy vontatják le az oroszok léggömbjeiket a magasból. A hajóban ülő egy másik kötelet hajít le, s azt hozzákötik egy másik csapat ló terhelőihez, azután a két csapat két irányban megindul, s azzal a léggömb leszáll a földre, s a szamojéd bombavető kiszáll belőle. A léggömböket azután a tarnowi vasúton szállították Bochniáig, terhes szekerekre kötve; mert a szél ellenében nehéz lett volna lovaikkal visszavontatniok.

De hát miért mentek vissza Bochniáig? A krakkói megszálló sereghez akarnak-e csatlakozni? Mi szükség a megszálló seregnél a lovasságra? Ez volt a talány.

Valaki azt találta kiejteni a haditanácsban, hogy vajon nem kerültek-e a hátunk mögé, átkelve a Kárpátokon? Ezt a naiv kételkedőt jól kinevették. Hol mentek volna át? Repülhet-e a lovasság hegyeken, erdőkön keresztül? A szorosok helepolisokkal vannak megrakva. Támadhatja meg azokat lovasság szoros utakban? Árthat azoknak felülről hányt bomba? Nevetség rá is gondolni.

És még hangzott a nevetés, mikor jő egyfutár, azon sárosan, összetépett ruhában, leszakadt csizmákkal, ahogy a hegyeken keresztül menekült, jelentve, hogy az orosz lovassereg nyolcvanezer főnyi erővel, egész hídkészlettel, minden léggömbjeivel együtt még tegnapelőtt átkelt a Jablunka-szoroson, s ma – ha Isten nem segít – Bécs alatt lehet.

De hát hogy történhetett ez ismét, ami a lehetetlenségek közé tartozik? Hisz a jablunkai szoros a legjobban meg volt védve. Egy hatezer főnyi csapat volt ott Dugovich vezérőrnagy parancsnoksága alatt, kitűnő horvát lövészekből.

– Ez árulás! – kiálta egyhangúlag a haditanács. – Dugovichot főbe kell lövetni!

Pedig hát dehogy volt árulás. Az alvezért sem kell főbelövetni, megtette ő azt már maga: a horvátok is vitézül verekedtek az oroszokkal; nem cimboráltak össze; hanem a generalissimus maga követte el a hibát. Ő adta ki a rendeletet Dugovichnak, hogy dandárjából ötezer embert küldjön a Bochnia alatt összpontosított tartalékhoz; volt ugyan intézkedés téve, hogy ha az ellenség sikeres támadásba menne át, akkor ez a csapat megint vonuljon Jablunkára vissza, de ilyen vereségre ki gondolhatott volna? Kapott aztán a jablunkai parancsnok a tarnowi gyásznap után nem ötezer, hanem nyolcezer katonát, kik arra menekültek – szél ellenében; – de az nem volt sereg; tizenkét különféle ezred katonái, összevissza keverve, lovasok ló nélkül, vértesek sisak nélkül, lövészek puska nélkül, tüzérek ágyú nélkül, horvát, tót, román, német, lengyel bábeli zagyvalékká gomolyítva; tisztek, kik nem tudják, hova tartoznak, kik nem tudnak katonáikkal beszélni; ruháik lerongyolva, bakancsaik leszakadva, minden harmadik ember sánta, és kivétel nélkül mind éhes. Ott maradt a csatatéren fegyver, lőszer, zászló, gulyáshúskonzerv, kétszersült, borsóhurka: csak a rémületet hozták el onnan magukkal.

Dugovich az egész menekülő rajt a háta mögé kergette, s igyekezett a testétől távoltartani, el volt rá készülve, hogy megmaradt ezer emberével és vasváracsaival, ha kell, Zrínyiként fogja feltartani az egész ellenséges tábort, melynek célját most már egész világosan látta. – Másnap ott volt Jablunka alatt az egész orosz lovassereg, mely Bochniánál próbáját adta iszonyú erejének. Egész kényelemmel vonulhatott el Krakkó alatt, melynek helyőrségét a körülzároló sereg ártalmatlanná tette, s mely lovasság hiányában ki sem törhetett.

A parancsnok hős lélekkel utasítá vissza az orosz hadvezér, Lavusin felszólítását a megadásra. Az út közepére állítá vashelepolisait, s lövészeivel elállta a meredélyeket, mik állását mindenünnen védték. A nihilisták két napig alkudoztak vele. Erre a két napra azért volt szükségük, mert léghajóikat nagy nehezen lehetett csak utánuk vontatni, az északnyugati széllel szemközt, sokat le is tépett köteléről a szél, s elvitte messze Magyarországra, hírmondónak. De végre megérkeztek a léghajók; akkor éjszaka ötezer orosz lövész, ellátva röppentyűtelepekkel s a hegyi harchoz használt ágyúcskákkal, miket “amuzettek”-nek hínak, felszállt a léghajókban, kedvező széllel félóra alatt átrepült a Beszkidek hegytetőin, a túlsó oldal erdőiben leszállt, kibocsátva a léggömbökből a gázt. (Nincs már rá szükség, Pozsonyban újra meg lehet azokat töltetni.) Aztán a Flatrzowkánál rendezkedő vert hadat mély álmában megtámadta; azok rémülten rohantak a jablunkai úton Dugovich nyakába, azzal a vészhírrel, hogy “hátunkban az ellenség!” Az utánuk repülő Congréve-röppentyűk s a pattogó amuzettek bizonyíták, hogy nem kísértetet látnak.

Most azután Dugovich körülfogva látta magát nemcsak egy óriási ellenségtől, hanem egy ijedt, zagyva, rendezhetetlen saját seregtől, mely ha egyéb rosszat nem tenne is: de azt megcselekszi, hogy az élelmezési raktárakat Flatrzowkánál cserbenhagyva, őt két nap alatt mindenéből kieszi.

E kétségbeesett helyzetben nem volt mit tenni mást Dugovichnak, mint katonáit kiparancsolni a helepolisból, hogy megfordított fegyverrel menjenek az ellenség elé (ami a megadás jele); magának pedig lemenni az üresen maradt váracs lőporkamrájába, és azt magával együtt a levegőbe röpíteni.

Az orosz hadsereg azután egész szabadon átkelhetett a szoroson, s miután az egész Vág-völgyön még csak “egérpatrol”-lal sem fog találkozni, s miután a March folyó nem “víz” neki, tehát nagy csoda, ha most Bécs alatt nem áll.

S hogy még csak kétség se maradjon az ellenség szándoka iránt, még a nap folyamában érkezett több futár is, aki mind azt a hírt hozta, hogy a jablunkai szoroson nagy tömeg orosz gyalogság is vonult át, mind páncélos drusinák és igen nagy vonat tüzérparkok a legnagyobb kaliberű csövekkel.

– Vajon mennyi ideig állhat ellen Bécs? – ezt kérdezé a generalissimus táborkari főnökétől.

– Semeddig sem! – válaszolt gr. Cadorna főszertármester. – Bécs a védelemhez nincs elkészülve; a nagyhatalmak követei nem fogjak engedni, hogy a civilizáció egyik első székvárosa halomba lövessék; hogy egy fegyverrel elfoglaló ellenség által kiraboltassék, hogy a bank kincsei hadi prédává legyenek. S ahogy én az én bécsieimet ismerem, azok sem moszkoviták.

– Akkor minekünk most már nem a Kárpátok mögé, hanem a Duna–Tisza mögé kell visszavonulnunk, és a Komárom, Budapest, Arad vonalon védelmeznünk magunkat.

Valóban ez volt a föladat. Miután félő, hogy most már majd az Al-Dunánál is mozgalom támad.

És abban az esetben azt a Krakkóban elmaradt kétszázezer magyar honvédet és újonc sorkatonát, akinek nincs lovassága, hogy valamerre keresztültörhesse magát, ellenben nagy száma éppen jó arra, hogy rövid időn kiéheztessék, amire igen jó kilátások vannak az osztrák élelmezési biztosok ismert számolási talentuma mellett; – tehát azt a kétszázezer fiút úgy nevezik már most katonai műszóval, hogy “enfants perdus”.

A fehér sas

Bécs valóban kapitulált.

Nem is tehetett okosabbat.

Védművei nem voltak arra valók, hogy sikeres ellenállásra képesítsék. Volt ugyan másfél millió lakosa, amelyből ki lehetett volna állítani kétszázezer nemzetőrt, hanem, hogy az ilyen nemzetőri hadsereg mire jó, azt megtanította a múlt században Párizs keserves példája: élelmezésről éppen nem volt gondoskodva. Az a hatvanezer főnyi osztrák “Landwehr” (Ausztriában sohasem kegyelt intézmény) nem volt elégséges a védelemre. Ottó herceg, a főparancsnok rögtön, amint az orosz lovashadsereg megérkezett Bécs alá, az első “semonce” lövés után kinyilatkoztatá, hogy alkudozásokba kíván ereszkedni az orosz tábornaggyal, Lavusinnal.

Ez igen kemény ember volt. Föltétlen megadást követelt, az arzenálnak sértetlen átadását és az osztrák nemzeti bank, mint oly kormányközeg kincseinek lefoglalását, mely a kormányt mindig ellátja hadikölcsönnel. (Hasonló követelést nyilvánított már Grabov tábornok is 1866-ban ugyanazon indokoknál fogva.) Ebbe nem egyeztek bele. Inkább Bécs romjai alá temetkezni!

Pár nap múlva aztán az orosz elit sereg élén megérkezett maga Sasza asszony, az “északi Semiramis”. Ő nagylelkű akart lenni, és ismerte az illő courtoisie-t. Maga szabott olyan föltételeket, amiknek engedékenysége még ellenfeleit is meglepte.

Azok szerint az egész bécsi helyőrségnek minden fegyverrel, ágyúval és poggyásszal való elvonulás biztosíttatik. A fegyvertárnak csak az elvihetetlen alkatrészei foglaltatnak le. Bécs nyílt városnak jelentetik ki. Fizet hadisarcul csak egymilliót. Ami végül az osztrák nemzeti bank kincseit illeti, amiknek elszállítása a rögtöni meglepés miatt lehetetlenné vált, azok valamennyi európai nagyhatalom garanciája alá helyeztetnek; de hogy egyúttal az osztrák–magyar kormány is megfosztassék attól a lehetőségtől, hogy a hadviselés legszükségesebb létszerét, a pénzt mindig keze ügyében találja, a bank egész épülete bezáratik, és a kincstár külön, és azonkívül minden kapu az összes nagyhatalmak, valamint a két háborúviselő fél képviselőinek pecsétjeivel biztosíttatik, és e pecsétek megsértése bármelyik fél részéről a háború bevégzéseig a garantírozó hatalmak által együttesen casus bellinek nyilváníttatik.

Ezek mind oly föltételek, amiket lehetetlen volt alá nem írni. (Hogy mi oka volt Sasza asszonynak ily engedékenynek lenni, azt megtudjuk később.)

S ezek által teljesen indokolva van, hogy midőn a nihilista hadseregek csengő zenével vonultak be Bécs elővárosaiba, a bámulatukra kicsődült nép által valóságos lelkesedéssel fogadtattak; míg másfelől Ottó herceg, ki egy egész hatvanezer főnyi hadsereget vitt le a komáromi táborba, s ami a hadseregnél is többet ért, hatvan vontató hajóra halmozott készleteit a bécsi arzenálnak, ott mint egy bölcs hadvezér lett üdvözölve, s rögtön a Mária Terézia-rend nagykeresztjével díszíttetett fel, amit bizonyára meg is érdemelt.

Ezen események után következő erőben álltak egymással szemközt a hadviselő felek.

A nihilisták fő hadereje, a válogatott hadcsapatok Sasza asszony személyes vezénylete alatt Bécsben, nyolcvanezer “repülő lovas”, százhatvanezer páncélos sorgyalog, nyolcszáz ágyúval. Az északi hadsereg, mely a tárva hagyott Kárpátokon minden komoly ellenállás nélkül átkelt, állt hatvanezer lovasból és kétszáznegyvenezer opolcsenie gyalogságból, ezerszáz ágyúval.

Ezzel szemben volt a generalissimus által elismerésre méltó hadvezéri ügyességgel hazavezényelt háromszázezer főnyi galíciai hadsereg, hétszáz ágyúval, melyhez csatlakozott a király személyes vezénylete alatt alakult kétszázezer főnyi tartalék és az Ottó herceg által lehozott osztrák honvédség, összesen mindannyinál ötvenezer lovas és ezernyolcszáz ágyú.

És eszerint a síkon álló csapatok körülbelül még mindig egyenlő erőben néztek egymással szemközt, s ha volt is a nihilistáknak előnyük repülő lovasságukban, ezt ellensúlyozta az ellenfél két erős vár-táborhelye: Komárom és Budapest; s az egész előnyt meghiúsíthatá egy támadó déli szél, mely az osztrák–magyar levegői bombavetőket szabadítja lészen fel. Mindezeken kívül volt még a krakkói helyőrség, a kétszázezer honvéd, akiknek körülzárolására a nihilistáknak legalább háromszázezer embernyi ostromló sereget kellett hátrahagyniok.

Az volt csak a kérdés, hogy tudja-e a krakkói honvédsereg magát addig tartani, amíg az osztrák-magyar rendes sereg a Dunántúl újra szervezkedik, hogy ismét a támadásba mehessen át. Az elvesztett idő nem vész kárba. Egy magyarországi hadjáratnál (kivált uborkaszüret idején) a kolera is nagy segítségül szokott jönni az oroszok ellen. Azok csatatér nélkül is mindenütt temetőt hagynak hátra maguk után, ahol időznek.

De vajon meddig tart el a krakkói honvédsereg dicsősége?

Az osztrák hadvezérek nem minden káröröm nélkül beszéltek erről.

– Most mutassa meg Dárday uram, hogy ki a legény a gáton! – ezt mondá a generalissimus.

– Most tessék hencegni a honvédelmi miniszternek! – mondá a közös hadügyminiszter.

– No, azt hiszem, hogy hat hétig kiállják, hogy nem kapitulálnak! – véleményezé gróf Cadorna, a táborkar főnöke.

Rosszul hitte pedig. Mert azoknak nem hat hetük, de hat napjuk sem volt többé.

A cernirozás első napján a megszálló sereg fővezére, Sercsinszkoj tábornagy, megfúvatta a “chamade”-ot a krakkói hídfő előtt, s parlamenterje által értekezletre hívta fel az ellenhadsereg főparancsnokát.

Dárday, ki nem tartotta magát valami nélkülözhetlen katonai talentumnak, ráállt a hívásra, s kiment Sercsinszkoj táborába, otthon minden intézkedést megtéve, hogy ki legyen helyette a főparancsnok, ha ő valami brutális cselszövénynek áldozatul találna esni. Azt hitte szegény, hogy majd valamit tud ki az orosztól, mely helyzetét felismerhetővé teszi.

Az orosz táborban a legnagyobb előzékenységgel fogadták; a “zászlóutcán” végig tisztelgő díszőrség fogadta hintaját, s sátora előtt az orosz zenekarok a Rákóczi-indulót meg a magyar kedvenc népdalokat hangoztatták.

Sercsinszkoj maga ment látogatására, megölelte, megcsókolta; a szemei könnybe lábadtak. Azután elkezdett vele politizálni. Szidta az osztrákokat, akik mindig veszedelembe vitték Magyarországot önhibája nélkül. Elmondta, minő rokonszenv van a magyarok iránt az egész orosz nemzetnél. Ez a két szomszéd arra van hivatva, hogy Európa keletén egyetértve uralkodjék, érdekeik egészen azonosak. Kereskedelmi vonaluk egyenesen a két ország szívén megy keresztül; a szabadság után vágyó magyarnak egyedüli támasza a felszabadult orosz; ők egyesülten az egész világ fegyvere ellen léphetnek sorompóba, s egész Európának diktálhatják a békét, és gyarapíthatják vagyonukat. Csak az osztrák diplomácia az oka, hogy most ellenségképpen állanak szemközt. Azután, mikor észrevette, hogy Dárday ezen a téren lábáról le nem vehető, áttért komolyabb dolgokra.

– Bajtárs! Ti most itt egészen “elveszett végőr”-nek vagytok hátrahagyva. Az osztrák–magyar hadseregek egész a Duna jobb partjára vonultak vissza. Hogy tiértetek egy felmentő sereg ide jöjjön, arra legalább három döntő ütközet megnyerésére s legalább hat hónapi időre volna szükség. Addig ti itt meghalhattok éhen. Keresztül nem törhetitek magatokat rajtunk, mert mindössze ezer lovastok van, nekünk pedig itt helyben húszezer, amivel a kitörő sereget összemorzsolhatjuk. Nincs is hová menekülnötök. A Kárpátok, a Beszkidek szorosan a mi kezünkben vannak; egész Csehország, Olmücz vár kivételével, hatalmunkban, Bécs kapitulált, Felső-Magyarországot megszállottuk; merre akartok kiszabadulni? – Hanem hát minderre te azt mondhatod, hogy ez üres ijesztgetés. S igazad van. Jó katona vagy. Nem ijedsz meg egykönnyen. Van kétszázezer embered, hatalmasan erődített várad: védheted magadat. – Hanem én hát mármost arról foglak meggyőzni, hogy ha én akarom, hát neked nincs sem hadsereged, sem várad – kétszer huszonnégy óra múlva. Akarsz szemeiddel meggyőződni róla?

Dárday hidegvérrel elővette szivarát, rágyújtott, s azt mondá:

– Hadd látom.

– Előbb reggelizzünk egyet.

Dárday elfogadta a vendégszerető meghívást, s segédjével együtt átment a fővezér sátorába, hol pompás reggeli várt reájuk, kitűnő borokkal s likőrökkel. Hanem Dárday bornemissza volt, s nem is erőtették, hogy igyék.

A reggeli után az orosz hadvezér karon fogta, s elvezette őt magával egy, a tábor közepén álló, kaucsukponyvákból alakított magas sátorba, melyet körös-körül állva egy egész sotnia kozák őrzött.

Sercsinszkoj tábornagy felnyittatá a sátor bejáratát, s bevitte abba magával a magyar hadvezért.

A sátor belsejét egyetlen nagy tömeg foglalta el. Egy hegyével lefelé fordított gúla, egymásba tolt vert vashengerekből alakítva, melynek hegye puha gyapotzsákok közé mélyed, míg felső szegletein vastag karikák vannak, amiknél fogva a négyszögben felállított tömör vasállványok kapcsaiba van felakasztva. Ennek a cukorsüvegnek az átmérője felső részén két öl, a magassága négy öl.

– Ennek a neve “anastater”! – monda az orosz tábornagy. – Tudod, mit tesz ez?

– Nem tudok görögül.

– Megmondom. Ez a vasgúla, mely magában kétezer mázsát nyom, belül üreges, s az üreg meg van töltve ötezer mázsa dinamittal. Azt tudod, hogy a dinamit vetereje úgy áll a lőporéhoz, mint az 1 a 10-hez, tehát úgy vedd, mintha ötvenezer mázsa lőpor volna itt összesítve; az egész gúla egyes hengerei húsz mázsát nyomnak egyenkint, s száz léggömb kellett ideszállításukra. Hogy ezt az egész megtöltött gúlát kiemelje helyéből, négyszáz léggömb összesített erejére van szükség. – Most kérlek, figyelj arra, amit mondok. Hadmérnökeink a legpontosabb összevetésével távolságnak, a szél erejének és az időnek kiszámították, hogy mely pontokról felbocsátott anastaternek mely ponton kell leesnie, mikor a ballon belsejében alkalmazott óraműves gyújtó a ballont fellobbantja. A négyszáz léggömb az anastatert oly magasra viszi fel, hogy oda Congrève-röppentyűiteket hasztalan küldöznétek utána: ez ki van próbálva. Saját pneumodromonaitokkal sem állhatjátok útját, mert szél mentében vagytok, s a léghajóból nem lehet röppentyűket lőni, mert a szikráktól legelőbb is a saját léggömb gáza gyullad meg. Ezt is próbáltuk már. – Tehát a mi pokolgépünk ott esik le, ahol akarjuk. S ahova ez az anastater leesik, ott ezerölnyi kerületben élő teremtés nem marad. Ez esés közben belefúrja magát a földbe kétölnyire, s elpukkanásával összelapít minden föld alatti folyosót és boltozatot, mint a borzlyukat; amit a föld fölött talál épületet, azt simára ledönti, mint a kártyavárat; embert és állatot a rögtöni légnyomással egyszerre megfojt. S minden sáncot keresztül-kasul szaggat. Ez nektek van szánva. S ilyen anastater van nálunk még öt. Látod azokat a kimagasló sátorokat, azokban vannak. Ha ma este tizenkét óráig nem adjátok magatokat tisztességes fogságra, s fel nem adjátok a várat, én pontban egy órakor éjfél után felbocsáttatom az első anastatert. Ez a Stradomban fog leesni. Azért mondom meg előre, hogy jókor elmenekülhessetek onnan; mert én nem örömest pusztítom az emberéletet, ha kikerülhetem, s titeket szeretlek.

De ha azután a rombolás után, amit ez fog okozni a várban, nem okultok, a többiekre már nem figyelmeztetlek; azokat oda hullatom le, ahol legjobban összegyűltetek, mert én itt sokáig nem időzhetek, a háborút gyorsan kell befejezni. – Nézd meg még egyszer! Ez ellen nincs segítség, nincs emberi oltalom.

– Láttad magad. Tudod mi ez? Mármost eredj vissza, és beszélj alvezéreiddel. Kétszázezer magyar férfi van rád bízva. Testvéred, fiad mind. Most is kevesen vagytok. Gondoljátok meg jól, hogy elveszítsetek-e most itt egy rakáson kétszázezer derék magyart; színét, virágát népeteknek? És kiért, és miért? Adieu, bajtárs! – Éjfélkora Wawel hegyen ha fehér bengál tüzet látok, az azt teszi, hogy “igen”; ha “vöröset” akartok meggyújtani, arról tudni fogom, hogy “nem”.

Az elváláskor ajándékozott az orosz fővezér Dárdaynak egy pár szép, ezüsttel kivert pisztolyt – emlékül; vagy talán gyöngéd gondoskodásból, hogy ha arra kerül a sor, ne a saját pisztolyával lője magát főbe.

Dárday a kétségbeesés kínjai között tért vissza Krakkóba. Kiszámítá, hogy ily irtóztató hadigép ellen semmi oltalom, még a föld alatt sincs.

De megadni magát kétszázezer fennhéjázó magyarral, egy ágyúlövés nélkül, az még az eltemettetésnél is rettentőbb gondolat.

Soha!

“Soha!” Ezt visszhangzá az összehívott haditanács, mely előtt Dárday elmondta, amiket látott és hallott, s ezt visszhangozá kétszázezer férfiajak; és éjfélkor a Wawel hegyen messze tündökölve gyulladt ki a vörös fény; ez is azt mondá: “soha!”

“No hát legyen nektek: először!”

A négyszáz léggömböt, mint egy óriási, felfelé álló nagy szőlőfürtöt egymáshoz kötözve, nyolc acéllánccal hozzáerősíték a felnyitott sátorban nyugvó szörnyeteg vaskarikáihoz; a gyutacsokat a legalsó léggömbökben a kiszámított másodpercre tempírozva elhelyezék; az orosz táborban parancsszóra minden tüzet kioltottak, nehogy egy felszálló szikra az aerostatok köpenyét fellobbantsa; mindenki ébren volt, s a szélesen elterülő táborhelyről mindenünnen várakozásteljes csendben néztek az anastater kimagasló sátora felé.

Ez erőszakolt csendben, mint egy enyészetes síri dal hangzott át a krakkói glacis-król a honvédek karéneke, az ősi himnusz:

“Isten áldd meg a magyart…”

– Lachez les cordes! – hangzott a nihilista mérnök parancsszava; a gépet letartó köteleket egyszerre kettévágták, s azzal a titáni romboló csoda gyorsan fölemelkedett a légbe, s oly magasra felszállva, ahol semmi gyújtóröppentyű utol nem érheti, elkezdett csendesen haladni a krakkói erődítmények felé. Ahogy meg volt mondva, egyenesen a Stradomnak tartott.

“Nyújts feléje védő kart,
Ha küzd ellenséggel..: “

A kísértetes zsolozsma végigrezgett a csöndes éjben.

Szép, csillagos volt az ég; a sötétkék mennyboltozaton mint a végítéletnap csodája úszott végig az óriási léggömbgúla, mintha egy pyramid volna rakva halálfejekből, mely egy óriási fekete harangot visz magával, hegyével lefelé fordítva. Félmillió férfi nézett fel e csodára a két táborból.

És midőn a rettenetes felleg, melynek méhében a föld romlása rejlik, már útjának egyharmadát megtette, s kezdett a krakkói sáncok felé közelíteni, akkor mind az ötszázezer férfi azt kiáltá: nézd! A láthatár bércei mögül egyszerre előröpül egy fehér sas; egy óriási szárnyas alak, melynek egész teste, mint a csillag, úgy világít. Sebesebben közelít minden viharnál. Száz másodperc nem telik bele, s már itt repül az orosz tábor fölött, szárnyainak csengése hangzik.

“Huh-ha! – kiált, keresztet hányva magára a mohilevi harcos, és babonás rémülettel mondja: – nézd, az Orol Polszke! (a lengyel sas).

A fehér sas két másodperc múlva utoléri az anastatert, eléje kerül, a legfelső léggömböt megragadja, s annál fogva az ormótlan szörnyet hatalmas szárnycsapásaival ellenkező irányba igyekszik téríteni.

Egy percre sikerül neki azt megállítani. Nehány pillanatig csodaerővel vontatja az egész tömeget visszafelé. Akkor egy erősebb szélroham segélyére jön az anastaternak, s a fehér sas által megragadott léggömb leszakad az egész tömeg közül, s a romboló gép újra megindul Krakkó felé.

Most a fehér sas lecsap a léggömbök közé, és szárnyainak paskoló csapásaival sorban kilyuggatja a legfelül levőket. Olyan ez a küzdelem, mint az ezeregyéjszaka meséje, hol a galambbá változott tündér küzd elefánt alakú ellenfelével. Angyali és ördögi küzdelem. A fehér sas még egyszer belekapaszkodik lomha ellenfelébe, s megfeszített rohammal visszafelé cepeli azt magával. A szél csillapul.

A fehér sas szárnyainak suhogó zaja lehallik a földre, a tündérfényű szárnyas a lengő pokolgépet lódítja visszafelé oda, ahonnan küldték.

“Menekülj!” – ordítja egyszerre százezer meg százezer ajk, s az orosz tábor népe rémületes bomlásnak indul. Futó tömegek omolnak kétfelé a visszatérő pokolgép útjából.

Most egyszerre elereszti a fehér sas a pokolgépet. Ott leng az, még mindig háromszázötven léggömb által emelve az orosz tábor és a krakkói sáncok között, egyenlő távolban mindkét hadseregtől.

A krakkói glacis-król hangzik a himnus végsora:

“Megbűnhődte már e nép a
Múltat s jövendőt…”

Ebben a percben a magasra felszállt fehér sas egy cikázó villámsugárt sújtott le az anastaterra…

A villámsugár a léggömbcsoporthoz érve, annak tafota buborékai előtt két ágra szakadt; de mind a két ág egyesült ismét az anastater vasfödelén.

És abban a percben azt látta az égre bámuló két tábor népe, hogy a fekete érctömeg kétfelé válik; alsó része egy darabban zuhan alá; és azután nem látott senki egyebet, mint egy tűzbe borult eget, mely egyik láthatárától a másikig egy megnyílt lángtengernek látszik, aminek örvénye felmegy a csillagokig. S mikor e percekig tartó vakító éggyulladás kialszik, akkor az utána maradt éjszakában egy csillag sem áll az égen; ködfehér az égboltozat, s szerteszéjjel miriádnyi futó csillag rajzol tűzfényével veres vonalakat a szürke lapra, mintha egyszerre le lett volna tépve az ég minden álló csillaga, s azok sziporkáznának szét a világ minden sarka felé. A szétrobbant anastater megolvadt darabjai azok; tízezer meg tízezer görré szakadva, röpíté azokat az éktelen távolba a rettenetes robbanó elem; egyes darabjai elrepültek a Kárpátokig: a négymérföldnyi távolban fekvő Pilica házaira valóságos meteoreső hullott alá, mely nyolc helyen gyújtott. – Meglehet, hogy egyes ellökött nagy tömegek elszáguldtak a légtelen világűrbe, s azokkal mint meteorokkal fog a föld ismét összetalálkozni.

Hanem e csillagszórás látványát nem szemlélte sem az orosz táborban, sem a krakkói redánokon senki. Az az eget és földet egymástól eltaszító pukkanás, mely az anastater fellobbanását követte, a földre vágott minden embert; aki azt hallotta, az nem tudja megmondani, hogy mit hallott, mert arra a süketség következett. Az orosz táborban, mely a szabadban állt, tömérdeken maradtak örökre süketen, s a redánok kaszamatáiban levők csak arra emlékeznek, hogy egyszerre összeszorította koponyáikat valami, s arra szédülten buktak le a földre. Csak a krakkói observatórium mérnökei írták le e tüneményt, kikhez a hang csak hatvan másodperc múlva jutott, s kiket az egy hyalichor üvegboltozat alatt ért. A csattanástól rengett a föld, mintha kitörni készülő volkánok dúlnák mélyeit, a tömör kőfalak végighasadoztak, az ajtók felpattantak záraikból, a tornyokról lehullottak a keresztek; hanem a hyalichor kiállta a próbát, az nem törött össze, mint ahogy cseréppé zúzott négymérföldnyi kerületben minden ablak, mely közönséges üvegből készült. Hanem háztető egy sem maradt épen, azokról a légnyomás lesöpört minden cserepet, feltépte a zsindelyeket, s azután, mint a forgószél indult meg egyszerre két irányban, nagy messzeségben kitépve gyökereikből a százados fenyőfákat, s összedöntögetve házakat, váracsokat; a Vieliczkánál összesített vasúti szekereket tömegestül megragadta, s elvitte Bochniáig, s a Visztulát keresztülzúdította védtöltésein; egész Szandeczig megérezték ezt a vihart; ott pihent el az erdős Kárpátok ormain.

Ha ezt a rettenetes pokolgépet az a “fehér sas” odacepeli az orosz tábor fölé, s azalatt léggömbjeit annyira összetépi, hogy az a maradványokkal csendesen szálljon a földre alá, mely esetben az a hegyén levő gyutacsok hatásától éppen a föld színén robbant volna széjjel, akkor most, ahány ölet e csodarém lángszárnyai átölelnek, annyi öl volna beterítve a földön halottakkal.

De a “fehér sasnak” öntudata van; az aerodromon azt mondta: “nem azért születtem, hogy százezrével öljem az embereket, hanem, hogy meggátoljam az emberölést”, s ezért fenn a magasban, a két tábortól egyenlő távolban robbantá fel a “pusztítót” villámkanócával.

Így is irtóztató volt a hatás. Tömérdek katona gyógyíthatlanul megsiketült, sok ezer veszedelmes szemgyulladást kapott, s ami sajátságos tünemény: valamennyi ló, ami a cernirozó tábor nyugoti részén volt, tökéletesen megvakult. Attól a lángoló égtől amaurosist kaptak.

Hanem emberélet nem oltatott ki!

Az aerodromon pedig e magas emberszeretetével saját magát is veszélybe döntheté.

Mikor Dárday a krakkói observatóriumból nézte az “égi harc” meseszerű jelenését, azt mondá: “Nézzétek! Én tudom, mi ez. Az a szegény góbé, aki azt a törhetlen üveget csinálja, ajánlotta fel nekem honvédminiszter koromban az ő találmányát, a szabadon repülő gépet; most itt van!”

És száz másodperc múlva nem volt az égen sem az anastater, sem az aerodromon.

Mikor aztán teljes sötétség lett, azt mondá a vezér:

– És én ennek a derék embernek ötvenezer forintot kínáltam a találmányáért; ahelyett, hogy siettem volna neki odaadni az egész világot és magamat is ráadásba. – Most ez minket megszabadított, de magát is feláldozta. E mélységes pokoltűzben meg kellett annak is olvadni, mint a pokolgép vashengerei megolvadtak.

Mindenki abban a hitben volt, hogy a fehér sas is odaveszett a lángörvényben.

Pedig az nem veszett el.

Ennek a magyarázata az, hogy a villanygép röptének gyorsasága csaknem egyenlő a kitörő gáz sebességével, mely azután percről percre fogy, úgyhogy a robbanásnak sem a lángja, sem a taszítása nem érhette utol a tovarepülő aerodromont. A robbanás hangját pedig éppen nem hallották meg az abban ülők, a hang minden percben 400 lábnyival maradt mögöttük.

E rémjelenés után Sercsinszkoj azt táviratozta Sasza asszonynak Bécsbe chiffre-ékben:

– Anastaternek vége. Levegőben elrobbant. Ellenségnek repülőgépe van. Hadseregben sok ezer harcképtelen, süket, szemfájós; valamennyi ló vak.

Sasza asszony erre azt táviratozta vissza:

– Ha egy anastater nem sikerült, eressz rájuk egyszerre négyet, tízet, százat.

Madame-nak igaza volt.

Négyet, tízet, százat nem foghat el, le sem istennyilázhat az egy aerodromon.

(Még akkor azt hitték, hogy csak “egy” van.

Hanem a legközelebbi nap és éjszaka nem volt arra való, hogy ezt a jó szándékot keresztülvihessék.

A múlt éji volkánszerű gázrobbanás ügy megterhelé gőzökkel a léget, s a rázkódás által egyszerre úgy megváltoztatta az időjárást, hogy az addig derült ég egyszerre beborult, s reggelre elkezdett szakadni a zápor, és dűlt pihenetlenül egész nap és egész éjjel, s e záporban a hadmérnökök a legjobb akarat mellett sem tehettek meg semmi előmunkálatot, ami az anastaterek felbocsátására szükséges. Az ember vak volt az esőben; sem kémlő léggolyókkal nem észlelhette a felső légáramlatot, sem a távolt nem mérhette ki, az arányokat nem vethette össze; ezek nélkül pedig az anastater gyutacsait tempírozni nem lehet, hacsak az ember azt nem akarja kockáztatni, hogy a vaktában repülő pokolgép valahol magának a cernirozó seregnek tegyen egy nem kívánt látogatást.

Harmadnapra virradóra pedig aztán volt más gondja Sercsinszkojnak, mint hogy a krakkói honvédeket nyaggassa.

Lóhalálában menekülő futárok hozták hozzá a hírt, hogy a múlt éjjel a szakadó záporban egy ellenséges hadtest elfoglalta Czenstochowát. Hogyan jutottak be a sáncokon, a bástyákon, a bezárt kapukon, azt senki sem tudja. Az egész helyőrséget, mielőtt védelemre gondolhatott volna, lefegyverezték. A támadók üvegpáncélt és harangidomú átlátszó sisakot viselnek, melyet nem jár át a golyó. Egyszerre minden oldalról támadtak, s mikor a helyőrség egy része a templomokba akart vonulni, hogy onnan védje magát, már akkor az üvegpáncélos szörnyek a templomok tornyait tartották elfoglalva.

Ez már aztán nagyobb baj volt, mint az anastater nem sikerülése.

Czenstochowa volt a nihilista seregek hadkészleteinek főraktára. Egy egész hadjáratra összehordott élelmiszer benne. A rég titkolt találmányai az orosz tudományos világnak: “a halkenyér”, mely kis helyen elfér, igen ízletes és tápláló eledel, tonnákban felhalmozva, a Thiel-féle “húskétszersült” millió és millió adagokban; a hadjárathoz nélkülözhetetlen pálinka, gabona, liszt sózott hús, szalonna rengeteg tömegekben, zab az egész lovasság számára, és ami legfőbb: a töltényraktárak. Ezek nélkül nem lehet folytatni a háborút; hiszen ha a hadsereg a magával vitt töltényeket az első ütközetben kilövöldözi, pedig a gyorspuskák mellett ez nagyon hamar megtörténik, s nincs honnan új készletet kapnia, akkor szaladhat haza. De ami még a töltényeknél is nagyobb dolog: ott van a fő hadipénztár! És abban ötvenmillió rubel papirosban és tízmillió rubel aranyban, ezüstben!

Sercsinszkoj most ezt a táviratot küldé Sasza asszonynak:

– Valami ördög az éjjel egy camisade-dal elfoglalta Czenstochowát.

Sasza asszony ezt válaszolta vissza:

– Légy kétszer ördög, és foglald vissza egy másik camisadedal.

(Camisade-nak híják az éjjel támadó harcokat, amilyennel győztek az osztrákok Páviánál s a poroszok Gitsinnél.)

A nihilista fővezérnek első feladata volt azt kitalálni, hogy kik lehetnek azok, akik Czenstochowát az éjjeli támadással meglepték? A menekülő futárok tudósításai ehhez nagyon kevés felvilágosító adatot szolgáltattak. Ahány, annyiféle leírását hozta az éjjeli harcnak, s az egészből csak azt lehetett megtanulni, hogy ott zűrzavar volt, nagy. A támadó ellenség öltönyét páncél, fejét sisak borítja: nem tudhatni, miféle nemzet. Azonban az egész helységgel igen jó ismeretségben kell lennie, mert egyszerre elfoglalt minden főpontot, ahonnan a védelem sikeresen folytatható lett volna.

Mindezekből Sercsinszkoj azt a következtetést származtatá le, hogy a megrohanás lengyel összeesküvés műve. A czenstochowai helyőrség lengyel katonái bocsáták be a támadókat a kapukon; s azok vezették őket az erődítvény labyrinthjában.

Ezen okoskodásra alapította azután követendő rendszabályait.

Jó szerencse, hogy az orosz hadseregnél már eleve gond volt rá, hogy soha egyetlenegy lengyel se alkalmaztassék a műszaki csapatoknál. Így azok, ha elfoglalták is Czenstochowa sáncait, a mostani bonyolult szerkezetű hátultöltő ágyúkat sikeresen kezelni nem tudják. Nem kell nekik annyi időt engedni, hogy azt megtanulhassák. A múlt században a franciák azzal vesztették el az orléans-i döntő ütközetet, hogy újonc tüzéreik nem tudtak a tömérdek ágyúval lőni.

Ágyúostrommal foglalni vissza Czenstochowát különben sem volna tanácsos, mert az ott felhalmozott lőszer és élelmezési készlet szét lenne rombolva az átkozott győzelem esetén.

Az ellenfél, ki az erődített tábort hatalmába kerítette, nem lehet oly számos, hogy minden előművet kellően megvédhessen, ha azok egyszerre minden oldalról szuronnyal, lábtóval megtámadtatnak; még kevésbé lehet tudomása a “holt szegletekről” és a “néma sétányokról”. Az első alatt értik a hadászok azokat a térségeket, miket az erődök ágyúinak kereszttüze érintetlen hágy, az utóbbi alatt pedig azokat a hozzájárulható utakat, amik nincsenek aláaknázva. Ezek felől csak a táborkar főnökének van tudomása, s ezeknek felhasználása mellett, számba véve az orosz harci nép halálmegvető vitézségét, igen könnyen vissza foglalható lesz a táborhely egy rögtöni karcsapással.

Azonban az egész okoskodás halomra dűlt a hibás alapföltételen.

Nem lengyel összeesküvők voltak azok, kik Czenstochowát elfoglalták, hanem Tatrangi Dávid “halhatatlan”-jai. Az egész táborhelyet még a korábbi napokban, az aerodromonból lefényképezték, s amaz éjszakán ötszáz gép szállítá le egyszerre minden kijelölt pontra a tízezer sérthetetlen harcost, akik keresztülsétálnak a mitrailleuse-ök golyózáporán. E látványra azt mondá a várparancsnok: “Én lelkek ellen nem harcolok.”

A zápor, mely egész nap tartott, kedvezni látszott a nihilista vezér tervezetének; százhúszezer főnyi hadtestet indított ki Krakkó alul, s azoknak első dandárai erőtetett utazással, vasutak és poggyászszekerek segélyével, éjszakára megérkeztek a Czenstochowától két mérföldnyire fekvő, szélesen elterülő nyírfa erdőkhöz. Itt szándékoztak magukat az éjjeli ostromhoz rendezni; összeválogatva a drusinákat, mik páncélaik oltalma alatt legelöl induljanak.

De amint a nyírfaerdők felé közeledtek, egyszerre valami sajátszerű pattogás lepte meg őket, mely hasonlít a szüreti tréfák tűzbékájának hangjához, s ahol ez a pattogás hangzik, egyszerre csak kidől két-három ember a csatárláncból, mintha halálra volna sebesítve, s végigvágja magát a földön, anélkül, hogy vérét látná valaki folyni.

E pukkanások eleintén a földről jönnek, mintha lehullott robbanó mogyorók szórattak volna el, később azonban a golyók sűrűn kezdenek kopogni a páncélokon, a sisakokon, s ahol egy megütődik, rögtön szét is pattan, s arra több ember, akit nem is ért a golyó, elbukik, összeroskad.

Az orosz hadseregben vannak régi, harcedzett katonák, kik a kapott sebnek oda se néznek, kik kóstoltak már a vasból is, az ólomból is eleget; akiket, ha a golyó megsebesített, még dühösebbek lettek a kapott seb után, s annál veszettebbül rohantak előre. Hanem az a seb, amit itt osztogatnak, egészen más valami. Nem tép az húst és nem tör csontot; vékony tűhegyekkel hatol keresztül a nemezpáncélon, s ha csak a födetlen kezet vagy arcot találja is, oly ijesztő fájdalmat okoz, mely hasonló a tarantulacsípés, a viperaharapás rögtöni hatásához; s rá ugyanaz az égető sajgás következik, mely az állati méreg következése szokott lenni; a sebhedt tag megmered, feldagad, s kínzó viszketeg támad e daganatból.

A nihilista hadvezérek nem akartak hinni a rémmesének, amit harcképtelenül visszatérő katonáik beszéltek ez új lövegekről; tömeges rohamra tüzelték vitézeiket; a hadsorok éleire állították a tiszteket, s aztán “en avant les épaulettes!”. De mindazzal nem mentek semmire. Az éjszaka nem nekik volt jó barátjuk, hanem ellenfeleiknek. Azoknak a fegyvere nem ad hangot a sötétben, csak golyóik pattannak el ott, ahol leestek. Azok magukra sem hagynak találni; azok ravaszok, odaékelik magukat két támadó csapat közé, aztán elvonulnak onnan, ki tudja, mi módon, ki tudja, hová. S mikor aztán végre egy nihilista dandár nagy veszteség árán, hősi vitézséggel elfoglalt egy kétségbeesésig védett állást, akkor veszi észre, hogy saját hadfele ellen küzdött, a sötétben az ellenség kicserélte magát a jó baráttal, s mire azok egymásra ismertek, már ismét oldalukban van, és onnan nyugtalanítja őket.

A sötétben, a záporban összezavarodik a nihilisták egész hadirendje; reggel felé a hadvezérek kénytelenek minden ponton takarodót fúvatni.

Mikor másnap reggel Sercsinszkoj a tábori kórházakat végiglátogatta, ezt táviratozta Sasza asszonynak:

– Éjjeli támadásunk visszaveretett. Páncél nem jó többé. Ellenség mérgezett tűkkel lövöldöz. Halottunk kevés, sebesültünk sok. Hadseregünk fele vakarózik.

(Ahogy Mr. Severus mondá egykor nevetve.)

A sikertelen éjjeli támadás után azonban megkísérlé a szabályszerű ütközetet.

Egy kozák ezred, egy csapat kaukázusi lovasvadász és négy röppentyűtelep elindult kémszemlészetre az ellenség hadállásának kitudása végett. Alig közelíték meg a múlt éjjeli harc színterét, midőn az ellenség robbanólövegei tudatták velük, hogy a nyírerdők egész hosszában meg vannak szállva. Nehány lövést váltottak egymással udvariasságból, s azzal visszatért a lovas kémlőcsapat az arcvonal mögé.

Ekkor aztán megszólaltak az ágyúk.

A nyírerdővel szemben volt egy domb, arra felvontatott a hadvezér százhúsz ágyút, miknek lövegei erdőgyújtó tűzokádók, gömbszóró srapnelek, assa foetidával töltött kínai bűzgolyók és petróleumbombák voltak.

Mikor a legelső amerikai Rodman-ágyú eldurrant a dombtetőről, bombáját az erdő felé hajítva, abban a percben felrepült a nyírerdőből az aerodromon.

Még mindig csak az első – csak egyetlenegy.

– Ah, itt jön a fehér sas! – kiáltának az oroszok; de most már tudták, hogy mi az. Egy gép. S el voltak készülve a fogadására.

Igaz, hogy annak a gépnek előnye van; hajigálhat le onnan a magasból Orsini-bombákat; de már ezek be vannak véve a számításba. Ennyi és ennyi embert fog megölni. Mondjuk, hogy ezret vagy kétezret. No, hát kétezerrel több halott. Ez nem tesz különbséget. Ember van elég.

Hanem az aerodromon nem látszott semmi előkészületet tenni holmi bombahajigálásra. Amint távcsöveken nézték, az egy sima, fényes csúcshenger volt, hasonló egy szivarhoz, mely terjedelmével nem árult el romboló ballasztot.

Az orosz tüzérek elkezdtek e szép szárnyasra – vadászni.

Feléjük közelített. A Rodman-mozsarak bombái elérhették. A süvöltő gömbök ott jártak alatta, fölötte, a légjáró tudomást sem látszott róluk venni, s mikor a dombhoz közel ért, melyen az ágyúk fel voltak vontatva, egyszerre olyan közelre szállt alá, ahol a bombavetők “már” nem találhatták el, s a vontcsövű ágyúk “még” nem érhették fel.

Hanem erről is volt gondoskodva.

Ott állt százhúsz röppentyűtelep, mely egyszerre, egy jeladásra elkezdé sistergő csillagait felszórni a közelítő aerodromon ellen.

Ez egy valóságos “girandole” volt a hadi tűzjátékban. Az aerodromon egy tűzraj közé jutott, mely minden oldalról zúdult ellene, mintha egy tűzhányó krátere fölött rohant volna el, midőn hirtelen kitör.

És annyi tűz között úgy járt, mint a salamander.

A röppentyűket, amik szárnyai közelébe értek, mintha lapták lettek volna, úgy csapta félre szárnyainak ütése. A sima, ruganyos test, mely a légben libeg és páncélozva is van, sérthetetlen. Ezt sokszor tapasztalják a vadászok, kik egy egész adag kilőtt göbeccsel nem bírnak egy kígyót megsérteni.

Az aerodromon a tüzértelep fölé érve ismétlé azt az “intést”, amit már az anastaterrel szemben adott a hadviselőknek; detonatorának egy villanyszikráját aláküldé, s az egyenesen beletalált a Rodman-ágyú töltényszekerébe. Az felrobbant. Az aerodromon tovarepült, nehány perc múlva, midőn újra meggyűlt kondenzátorában a villany, megint visszatért, s ezt a műveletet folytatva, félóra alatt valamennyi töltényszekeret mind felrobbantott. A villám jól céloz; a töltényszekér és a bomba vasból vannak, odatalál bizonyosan. Hanem azt már tüzérek és hadvezérek csak messziről nézték. Menekült, és otthagyta lőporos szekereit és ágyúit mindenki.

Az orosz hadvezér e tény után azt táviratozta Sasza asszonynak: “Nincs többé ágyú!”

Ez egyenlőtlen harcnak, amit egyetlenegy gép folytatott százhúsz ágyú és tömérdek röppentyű ellen, szemtanúja volt a nihilisták táborában időző képviselője a washingtoni kormánynak, Mr. Perkins is. Minden hadseregnél volt az akkori kormányoknak egy-egy képviselőjük.

Ez esemény után Mr. Perkins rögtön sietett kormányának a párizsi kongresszusban üres szalmacséplő nagykövetét és teljhatalmazottját a következő sürgönnyel felfrissíteni unatkoztából:

“Minden hadi készülődést abba kell hagyni. A villany mint mozderő problémája meg van oldva. Krakkónál, Czenstochowánál villanyos repülőgép működött. A villany megsemmisítette a lőport. Vége az ágyúharcnak. Várak, kikötők, erősségek nincsenek többé. Az egész hadiléggömb-stratagéma szappanbuborék ezentúl. Senki háborúhoz ne kezdjen addig, amíg a villanyrepülőgép titkát meg nem szerezte. A nihilistáknak még csak egyetlen eszközük van, mely részükre dönthet: a tömeg. Ha összes lovasságukat egyesítik, s tömeges hadoszlopokban vetik magukat a Czenstochowát elfoglalt ellenfélre, s lóháton ostromolják meg a sáncokat, nem törődve az emberélet áldozatával. Egyéb nincs.”

Bármilyen lehetetlennek, bizarrnak lássék is ez az utóbbi eszme, hogy erdőket elfoglaló gyalogság ellen, sőt sáncok ellen tömeges lovassági rohamot vezényeljenek, mégis valóban ez volt Sercsinszkoj terve is. Amire leginkább az a körülmény vezette rá, hogy a múlt napi lovas kémszemlészet alkalmával a lovak maguk fel sem vették a hyalichor golyók forgácsainak sebeit, amiktől lovagjaik leszédültek; – mint ahogy nem fog a lovon a himlő, ahogy meg tudja enni a ló az arsenicumot; ahogy nem árt meg a sertésnek a mérges kígyó marása. Ezek tehát a legjobb eleven páncélt képezik a kábító lövegek ellen, leszállítva azoknak hatását a közönséges lőfegyverekére. Azt pedig a doni kozákok már fényesen bebizonyították Lipcsénél, Samarkandnál s most legutóbb Bochniánál, hogy lehet lovassággal ágyútelepes sáncokat és eltorlaszolt erődöket is elfoglalni. Az orosz lovasok nem közönséges emberek: azok kentaurok.

Hanem a terv kivitelének egy nagy akadálya volt. A krakkói tábor lovai a nagy anastater szétrobbanása óta tökéletesen “demoralizálva” voltak. Nem lehet azt más szóval kifejezni. Ismerik ezt az állapotot, akik hosszas hadjáratokat végigfáradtak. Az 1849-i magyarországi hadjáratban is történt hasonló eset a fényszarui nagy lovassági ütközet után, hogy a rákövetkező éjszakán a paripák nem voltak fékezhetők, az egész tábor minden lova futni készült, letépte magát kötőfékéről, s amelyik elszabadulhatott, elfutott világgá. Talán járul ehhez valami a nemes állatok, a ló, a kutya előérzetes ösztönéből is, mely nagy veszedelmeket előre láttat velük, mikről még az emberek nem is álmodtak: az állatok már érzik. A Krakkó alatti lovak közül sok megvakult a nagy felrobbanástól. Ez még nem lett volna nagy hiba: a vak ló annál könnyebben nekivezethető a tűznek. De ezek a lovak attól a naptól fogva oly ijedősek, oly neszrehallgatók lettek, hogy minden ismeretlen zajra futni készültek, nem engedték magukat tisztogattatni, felnyergeltetni; ha a lovas felült rájuk, ágaskodtak, hátráltak, a fejeiket kapkodták, s a zablát harapták, mintha egyszerre valamennyien mind remonda-csikókká lettek volna visszavadítva. A lovassági tisztek egyenesen kimondták Sercsinszkojnak, hogy ha őket mind főbe löveti is, nem képesek négyezer lónál többet csatarendbe állítani; a többit vissza lehet csapni a ménesre, hadd nyargalja ki az ijedtségét; a vakját pedig mindjárt szaláminak és csizmának lehet feldolgozni.

Nem maradt hátra egyéb, mint Sasza asszonyt tudósítani a veszélyes helyzet egész valóságáról, és hogy most már szükséges hogy magát a repülő lovasságot küldje fel rögtön Czenstochowa ellen.

Sasza asszonyt igen kellemetlenül érinté ez a tudósítás. Neki éppen egy merész terv forrt az agyában: lovasságát a léggömbökkel végigbocsátani Stírián; onnan Horvátországba becsapni, a magyar alvidéken a szlávokat felkelésre bírni, s ezáltal az osztrák–magyar hadseregeket körös-körül, mint egy ostromlott várba bezárni. E célból lovasságának előhada, mintegy nyolcezer lovas, már Grácig nyomult, roppant zavart idézve elő a dunántúli táborban, mely, ha a nihilisták a trieszt–fiumei vonalat is kezükbe keríthetik, s ha a szerb és román oldalon a távirdákat elronthatják, teljesen meg lesz fosztva a többi Európával lehető minden közlekedésétől, ahogy jórészt már eddig is meg van fosztva; mert az senkinek sem jut eszébe, hogy Berlinben egy táviratot via Livorno, Konstantinápoly, Galac, Brassó, Temesvár küldjön le Pestre, pedig ezen a csigavonalon kívül már semmi más úton tudósítás Magyarországra nem jöhet; úgyhogy a Dunántúl, a Krakkó és Czenstochowa alatt történtekről még akkor sem tudnak semmit, amikor már azokkal Európa minden hírlapja tele van. Ők be vannak zárva.

Ezt a tervét Sasza asszonynak egészen megzavarta a czenstochowi epizód.

A kárpáti hadsereg lovasságával nem hajthatta végre ugyanazon megkerülési tervet a Duna és Tisza között, mert az ki lett volna téve annak az esélynek, hogy az osztrák–magyar lovasság oldalba fogja. Most már az ellenfélnek is voltak repülő lovasai. A magyarok is találtak egy fajt, mely kiállja a versenyt odafenn az égben a szamojédokkal. A cigány volt az. Héj, nagy becsülete lett egyszerre a szegény cigánynak. Minden vályogvetőt bundába öltöztettek, s úgy küldtek fel a mennyországba. – Az is figyelembe veendő volt, hogy egy hét óta nyugati szél uralkodik. Tehát a nihilisták a Duna–Tisza között az osztrák–magyar sereg léggömbjei alatt állanak, oda nem szabad előnyomulniok.

Sasza asszony azonban nem hagyott fel a tervével. Azt belátta, hogy repülőlovas-seregének nagy részét fel kell bocsátania Czenstochowa alá, mert hadkészleteit nem hagyhatja ellenséges kézben, azokat vissza kell venni, ha minden sáncárkot saját halottaival tölt is meg. Azonban a horvát, dalmát expedícióra használható volt a gyalogság is; az előretolt lovasdandár folytatta küldetését, hanem a nyomában haladó lovashadsereg kicseréltetett a gyaloggal, úgyhogy a nyolcvanezer főnyi lovasságból hatvannégyezer visszaküldhető volt északra. A roppant hadsereget Cernoff tábornagy vezette, kinek hírét megalapította az a lovashadjárat, melyet tíz év előtt az Amurtól a Jan-Tse-Kiangig merészen és vitézül hajtott végre, Kína veszedelmével.

Cernoff erőtetett napi járatokban haladt végig Ausztrián, Csehországon, oldalt hagyva az ostromolt Olmücöt; Teschennél, Bialicznál portyázó szárnycsapatai találkoztak a német határon felállított előőrseivel a németországi figyelő hadtestnek, melynek zöme Kosel vára körül táborozott. Mikor azután Krakkó közelébe értek, az a meglepetés várt reájuk, hogy Krakkó déli részét a Visztula-oldalon egészen megszállatlan találták: közeledtükre a honvédhuszárok előőrsi csapatai vonultak vissza, a nihilista hadsereg táborhelye ez oldalon üres volt. Azoknak a végcsapatait csak Bendzinnél találták. Itt találkozott Cernoff Sercsinszkoj szárnysegédével, ki őt az eddig történtekkel megismerteté. A megszálló sereg, hogy Czenstochowát sikerrel ostromolhassa, kénytelen volt Krakkó körülzárolásával felhagyni, s egy erős figyelő hadsereget az északi oldalon felállítani, miután a krakkói sereg a czenstochowaival repülőgépe segélyével értekezhetik, s annálfogva a várból folytonos tömeges kitöréseket rendez.

Cernoff, mint minden olyan hadvezér, kit a győzelmek elkényeztettek, túl szigorú volt azok iránt, akiknek a szerencse nem kedvezett, s mindent tudott rosszallni, amihez szerencsétlen vezértársa kezdett.

Mikor összejött Sercsinszkojjal, első dolga volt azt táborkara előtt válogatatlan szavakkal lehordani eddigi rossz intézkedéseiért; azután tudatta vele, hogy a főparancsnoksággal ő van megbízva, Sercsinszkoj pedig hátra fog menni a figyelő hadsereghez, s ott várja el az ő további intézkedéseit.

Sercsinszkoj igazi orosz volt. Megnyugodott a parancsszóban, s ha a felhatalmazott Cernoff azt mondta volna neki, hogy üljön fel egy léghajóba szamojédnek, s ott működjék, abba is belenyugodott volna.

Cernoff erélyes katona volt, kíméletlen az ellenség iránt úgy, mint saját emberei iránt. Az igaz, hogy a roham élén szokott lenni maga is. Ménest tenne a lovak száma, miket kilövöldöztek alula, s a teste egy élő albuma a minden csatákból elhozott sebhelyeknek. Ő nem is szokott tanácsot tartani, mikor haditervet készít; kigondolja egyedül, és aztán parancsol és elöl megy.

Az ő terve volt a bochniai támadás is, mely az osztrák–magyar tartaléksereget a földre gázolta. Akkor is megmutatta, hogyan kell egy ellenséges csillagsáncz cavaliere-jének a tetejére lóháton felnyargalni.

Most ugyanazon győzelemittas “molodci”-k tábora jő utána.

Ily vezér és ily sereg mellett a csataterv természetesen csak ez lehetett:

A nyugati szél az orosz aerostatokat csak Czenstochowa nyugati oldaláról teszi hasznavehetőkké. Ez pedig olyan közel esik a német határszélhez, hogy a Jaszna Gora halmairól, melyekről a rohamnak indulni kell, a német előőrsök szuronyainak villogását lehet látni Lublinicz körül.

Közönséges talentumú hadvezér nem merné azt megkísérteni, hogy ily szűk helyen befúrja magát, ahol ha meg találják futamítani, egyszerre a semleges ország területére fogják visszavetni, ahol azután le kell raknia a fegyvert. De erre Cernoffnak nem lehetett gondolni. Ki futamítaná meg az ő győzhetlenjeit? Hatvannégyezer lovas egy tömegben, mely a dombról alárohan. Előttük repül, kedvező széltől ragadva, ötezer aerostat, mely bombákat ont.

Hogy az ellenfélnek repülőgépe van, talán több is egynél, Cernoff azt is számításba vette. Az pusztítani fog az aerostatok közt. Nem tesz semmit. A léghajósok közt van még csak fegyelem; azok nem futhatnak el a csatatérről, nincs a ballonjaikon szellentyű. Ha százat, ha ezret összetépnek is közülök a repülőgépek, de az egész tömeget fel nem tartóztathatják, villámaik azokon nem fognak a selyem és gyantaburok miatt, s elvégre a repülőgépek is úgy fognak járni, mint az alligátorok, hogy a nagy tömeg közt belekeverednek szárnyaikkal a ballonok köteleibe, s megfogják magukat.

Cernoff, hogy még biztosabb legyen a döntő csapás eredménye, azt a parancsot adta ki, hogy a megszálló sereg összes lovassága csatlakozzék a repülőlovas-sereghez.

Az alvezérek szerényen figyelmeztették a bajra, mely ebből támadhat: azoknak a lovai “félnek!”

“Félnek!” Ezt a szót nem akarta hallani Cernoff. Félni még a lovasnak sem szabad, nemhogy a lovának. Mire való a sarkantyú, mire való a kancsuka? Nehány erélyes tiltakozót főbe lövetett a hadsor előtt, s aztán nem beszélt senki arról, hogy a lovak félnek.

Augusztus tizenharmadikán reggel zendült meg az orosz nihilisták Marseillaise-ének népszerű kardala a Jaszna Gora fenyőerdőiben:

“Megyünk, hogy megigyuk borod;
Megyünk elvenni aranyod;
Megyünk ölelni asszonyod;
Hurrá!”

És azzal elkezdtek alászállani a kibontakozó csapatok, s ott, csaknem a czenstochowai sáncok lőtávolában rendezkedtek támadó hadoszlopokba.

A léggömböket csak ekkor töltötték meg a hely színén, magukkal hozott petróleumgáz-főző gépekkel. Ez a készület eltartott délután négy óráig. Elég hosszú a Kutyacsillag napja.

A czenstochowai sáncokról egy ágyúlövés sem háborította készülődéseiket.

Cernoff terve igen világos volt.

Egy hadoszlopot állított össze, melyben keverve voltak az általa vesztésre ítélt Krakkót megszállott lovasezredek. Azokat tolta maga előtt a bochniai győztesek páncélos hadserege. Tízezer ember és ló talán elég lesz a polygonum caponnièrejeinek árkait betemetni, azoknak a hulláin aztán átzúdulhat a feltarthatatlan ár, elgázolva maga előtt az ellenséget, ha mind vasból van is.

A szerencsétlen, kipécézett ezredek sorsa meg volt pecsételve. Őket elöl a lovaikhoz kötött léggömbök vonják, hátul a rohanó ezredek taszítják, meg kell tölteniök azokat a hosszú sírokat ott maguk előtt. Hanem aztán a várt elfoglaló ellenség ítélete is alá volt írva. A molodcik nem hagynak maguk után sem foglyokat, sem sebesülteket. A mai napon a Varta folyamnak meg kell áradni a párolgó, meleg vértől.

Négy órakor délután hangzott a jeladó három ágyúlövés, mire minden ponton megszólaltak a trombiták, s az egész rettentő lovastábor megindult várat ostromolni.

A czenstochowai ágyúk mégis hallgattak.

Mikor aztán a trombita újra hangzott, gyorsabb ügetésre adva jelt, akkor a sáncok mögül egyszerre felrepült ötszáz olyan fehér sas, amilyen eddig csak egy mutogatta magát.

A stymphalidák elfogadták a kentaurokkal az ütközetet.

A sedáni ütközetet (a francia írók szerint) nem az emberek nyerték meg, hanem a gépek; – a czenstochowai ütközetet nem az emberek vesztették el, hanem a lovak.

Amint az első hadoszlopban ügető paripák megpillanták a szemközt repülő szörnyeteget, egyszerre visszatorpantak, és az egész arcvonal elkezdett “flottirozni”.

Legbomlottabbak voltak a vak lovak, amik nem látták azt a rémet, csak közeledtének hangját hallották, s arra egyszerre megbokrosodtak.

A végítéletnapi hangok voltak e soha nem hallott suhogó, mély zúgásban, melyben egyesülve van a sebzett víziló bőgése, a gőzmozdony puhogása és a vihar üvöltése; amint az egyre közeledett, s keresztülhangzott az ezernyi ezer paripa földrengető robogásán.

Az aerodromonok félhold alakú sorban közeledtek a lovastábor felé, annak északi szárnyát megkerülve.

Amint ezerölnyire értek a lovasarcvonalhoz, egyszerre leszálltak csaknem a földszínig, s akkor aztán vízirányos vonalban rohantak ismét előre.

Ezt a támadást nem várta be semmi négylábú állat.

A jelenés, mely e rohamot követte, csak Fáraó hadseregének bomlásában leli párját, mikor azt a Vörös-tenger hullámai megrohanták.

Minden ló megvadult, nyerítve, hánykódva fordult oldalt, s tört az utána jövők soraiba vissza. S a lovak rémülete ragályos. Egy megijedt paripa agyonijeszt százat; és mind a száznak, mind a tízezernek ott jön a réme, huhogva, fütyölve, szárnyaival csapkodva.

Pillanatok alatt összebomlik az egész hadirend. A felzavart tömegek az utánuk jövők közé rohannak, s azokat is összebomlasztják.

Az aerodromonok terv és vezényszó szerint látszanak működni. Minden tíz között van egy hosszabb hajójú, mely a többinek parancsol. Jelkiáltásaik hangzanak odafenn a légben. Négyen-négyen összefognak egy-egy tömeg lovast, s azt egymásra terelik. A megriadt mének, mint a birkanyáj, tódulnak egymásra, egyik ló a másik hátára ágaskodik patáival. Nyerít, harap; embert nem ismer többé. A megszorult méntömeg vadállati ordítással tölti meg a léget, mely az emberi káromkodás hangját is elnyomja. És a lovasság még nagyobb veszedelmére hozzá van kötözve a légben úszó aerostatokhoz, minden tizenkét lovast egy közös ballon tart fogva. Az ádáz zűrzavarban most a ballonok kötelei összekeverednek; a zilált csoportok ballonjai egymáshoz ütődnek, köteleikkel összetekergőznek; odafenn idomtalan gomoly támad belőlük; egy-egy ballon a szorítástól elpukkan, akkor annak a hajója leesik; a lehulló Orsini-bombák a tömegek között pattognak szét, mire az összetódult raj ismét szétriadva töri magát a tömkeleg minden része felé.

Vezényszó nem hangzik többé.

A felkavart porfellegben nem láthatja senki, mi történik fenn és alant. A legszélről eső tömegek látják a feléjük rohanó légi gépeket, amik ott zúgnak el fejeik fölött. A távolabb álló ezredek csak olyankor pillantják meg azokat, mikor hirtelen fölemelkednek, hogy egyet fordulva, ismét lecsapjanak.

Cernoff látta, hogy az aerodromonok az egész első arcvonalát zavarba hozták, visszafordították. Nem akarta elhinni, hogy meg van verve. Nem akarta elhinni, hogy a mai naptól fogva vége van a lovassági harcnak. Nem akarta elhinni, hogy annyi sok szép huszárnak, dzsidásnak, kozáknak, cserkesznek mától fogva le kell szállni a lováról, s a dicső mén nem fog többé soha a csatatéren nyeríteni, hogy ezentúl csak ekét és boronát húzni van hivatva. Hogy vége a háborúk költészetének, a kivont karddal harcoló hősöknek, az ellenség vérében fürdő daliáknak! Hogy mindez olyan mese lesz mától fogva, minők a mítosz centaurusai.

Cernoff egyik válogatott ezredét a másik után küldé azon porfellegek feltartóztatására, melyek minden oldalról közeledtek feléje. Azt parancsolta, hogy a futókat, ha másként meg nem állnak, aprítsák le. Azok alászegezett dárdákkal rohantak előre, mint ércfal; és azután – még nagyobb lett a porfelleg, azokat is magával ragadta az, mint a forgószél.

Cernoff napbarnította arcán csorgott a könny, szürke szakállát áztatva.

– Előre! Előre! Kutyák! – hörgé. (Nem “molodci” többé, hanem “kutyák!”) – Mire való a sarkantyú? Mire való a kancsuka? Ágyúkat hozzatok! Söpörjétek el a futókat!

De nem volt ideje azokat az ágyúkat előhozatni.

Száz aerodromon emelkedett ki egyszerre a többi közül minden oldalról, s azok találkozót látszottak egymásnak adni azon halom felett, melyről Cernoff nézte a csoda romlást.

– Átkozott gépek! – kiálta, öklével fenyegetve az ég felé. – Hát mégis van valami az égben, amitől félni kell? Mit hányjátok magatokra a keresztet? Barmok! Nem istenek azok ott, hanem égi kutyák! Halljátok, hogy ugatnak!

Valóban, az aerodromonok csúnyául tudtak ugatni.

És egyre szűkebb kört vontak Cernoff és válogatott lovascsapatai körül. Ah, ezek voltak azon hősök (ember és ló), akik megszokták az ágyúdörej közepette moccanatlanul megállni, kik közül ha az ágyúteke egész utcát vágott, nyugodtan zárták össze a támadt rést dönthetlen tömegükkel! A győzhetlen, a félelmetlen sotniák voltak azok.

Most a földi rémrobajon, mely a porfellegek között egyre közelebb vonul, egy égi dördület hangzik keresztül. Pedig hiszen derült az ég.

Két szemközt jövő aerodromon villámlott össze. A villanyterhelt detonatorok egymásnak küldözék üdvözleteiket. Következik a többi; majd mind a száz összevissza cikázik villámsugaraival a légben; a mennydörgés szakadatlan.

E rémtünemény megtört minden emberi és állati bátorságot.

Még Cernoff kedvenc ménje is horkolva ágaskodott fel e rémhangversenyre s nyakán egyik oldaláról a másikra vetette sörényét.

– Hát te is? – ordíta rá Cernoff, lovagkorbácsával végigvágva a nemes mén fején. De az nem volt többé az ő alázatos szolgája. Megfordult két hátulsó lábán, megrázkódott, s azzal szügyébe vágva fejét, elkezdett vágtatni az erdő felé; nem érzett sem sarkantyút, sem korbácsot, sem dicsvágyat többé.

Erre általános lett a jelszó.

“Az erdőkbe!”

Az egész összezavart lovasseregnek egyedüli menedéke volt a háta mögött levő fenyőerdő.

S az jó menedék is lett volna, ha egy végzetes körülmény e legtermészetesebb oltalmat meg nem rontja.

A repülő lovasságnál a fegyelem legelső parancsa az volt, hogy a terhelőikhez kötött zsinegeket, mik az aerostatok kötelét tartják, soha semmi esetben el ne vágják, akármi történik is. E parancs ellen véteni halál! És a kemény parancsnak alapos indoka volt. Hogy e sok veszéllyel járó stratagemára bizton számítani lehessen, a léghajóban ülő szamojédra nézve lehetetlenné kelle tenni az önkénytes leszállást. Az először is lábánál fogva odavolt békózva a hajókosár fenekéhez; azután a léggömbjének a szellentyűjéhez nem volt zsinór kötve. Ilyenformán az sem a hajó köteléhez nem érhetett, hogy azt elvágja, sem a ballonra fel nem mászhatott, hogy azon rést repesszen. Kénytelen volt menni ahová viszik. Ha tehát a lovasok eltépték volna maguktól a visszatartó zsinegeket, az az aerostat a benne ülő szamojéddel együtt elment volna világtalan világig, s egy olyan léggömb hétezer rubelbe kerül.

A lovasság tehát a léggömböket is magával vontatva rohant az erdők felé. Ebből támadt azután a legnagyobb veszedelem. Amint egy csoport lovas benyargalt a magas fenyőszálak közé, az egész magával cepelt léggömbgomolyt is odavontatta, s akkor annak a kötelei a fák ágaiba akadva, alárántották a léggömböket; azoknak a ladikjai tele voltak robbanólövegekkel, amik a fákhoz ütődve könnyen elpukkantak, s arra a petróleumgázzal töltött léggömb is meggyulladt, s attól meg tűzbe borult az erdő.

Egymásra tíz, húsz, száz helyen gyulladt ki a rengeteg.

Most azután a természetadta menedék maga lett a legnagyobb veszedelemmé. A fenyőerdő gyantás lombozata végtől végig lángba borult, kiűzve maga alul a menekülőket; a meggyulladt petróleumgáz-főzők robbanása nyomta el néha a rémzajt.

Ekkor győzött az emberi természetes ösztön a fegyelmen. A még kinn levő lovasság hirtelen elvagdalta a léggömbök zsinegeit, s arra a sokezernyi léggömb, mint egy kísértetes felhőtábor kezdett el szabadon repülni kelet felé, egyre magasabbra emelkedve a légben tehetetlen hajósaival. Azok tán fennakadnak majd az Ural hegyein, vagy ha megkapja őket a monsun, leviszi valamennyit Kínába és Tübetbe.

Az elszabadult lovasságnak most azután csak egy jelszava volt:

“Futni!”

Rettenetes egy szó! Futni nyolcvanezer derék vitéznek! Futni a világ legbátrabb lovas katonájának! Futni, anélkül, hogy a kardját kihúzta volna, anélkül, hogy egy ellenséges arcot látott volna! És futni oly szilaj rohammal, ahogy ló és lovas kibírja.

Egyedüli szabad tér volt, merre nyitva a menekülés, Bendzin felé.

Mindenki arra tartott.

Az egymásba omló, az egymáson keresztül-kasul gázoló tömegek előtt nem volt akadály, mely rohanásukat feltartóztassa. Fejük fölött huhogtak egyre szárnyas üldözőik – a gépek.

Nem hadsereg volt az már, hanem egy vízözöni állattömeg, melyet a tengerár tol maga előtt; ahol megtorlott, ott egymásba keveredve, mint egy rémjelenet a cézárok cirkuszaiból; ahol utat törhetett, omolva, mint a prériégés elől futó bölényhorda. Az ár ragadta magával Cernoffot is.

A Jaszna Gorán alul volt egy nagy terjedelmű bozót, gondosan bekerítve rókák számára; azt a rajta átrohanó had pozdorjává taposta.

A bozóton túl következett egy pocsolyás lapály, mikor azon keresztül omolt a vad futam, a süppedék szárazzá volt gázolva.

Útba eső kertek palánkjai, sövényei ledöntettek; a rónán egy birkanyáj legelészett, azt eltiporták, a juhász a csordakútba ugorva menekült meg. Egy felriasztott gulya ridegmarha bömbölve nyargalt a lovasok előtt, ijesztő előhírnökül.

Azután következett egy nagy futóhomokos fenyér, ami tele volt törpenyírfás buckákkal, nyaktörő “angyalhullásokkal”, rossz talaj a futtatásra.

Az üldöző rémek közül száz folyvást ott suhogott fölöttük, összeterelve a kitörni akarókat, mintha kényszeríteni akarná őket, hogy az átkozott versenytéren maradjanak, amire még egy körülmény is szorítá őket: a czenstochowa–bendzini vasút. Ennek mérföldekig tartó magas töltése és mély vízzel telt árkai egy folytonos bástyát képeztek, mely a rohanó árt mintegy szűk mederben tartá össze.

Az eszeveszett riadalban egyedül Cernoffnak volt feje, rágondolni, hogy mi lesz ennek a vége. Ez az állati lávatömeg egyenesen ráomlik a Bendzin és Pilicza közt álló gyaloghadseregre, s azt is magával sodorja.

– Fel a vasútra! – kiálta a hozzá legközelebb állóknak.

Erre az a tömeg, mely őt körülvette, nekivágtatott a vasúti töltésnek.

Annak volt először is egy tíz öl széles árka, tele iszappal, azután egy három öl magas töltése, alant fenyősövénnyel eltorlaszolva, felül keresztbe rótt cölöpmellvéddel ellátva.

Az orosz lovasság a gondolat sebességével vágtatott fel e töltésre. Aki beledűlt a mocsárba, az jó volt hídnak az utána jövők számára s aki hanyatt bukott a meredélyről, az lesodorta az utána jövőket, de azért a sánctető el lett foglalva. – Így rohantak volna fel bizonnyal Czenstochowa földsáncaira is.

Cernoffnak az volt a szándoka, hogy az egyenes, akadálytalan vasúti töltésen telivér paripával megelőzi a rohanó lovastábort, s elébb odaérve a gyalogsági táborhoz, Sercsinszkojt értesítheti a helyzetről, s parancsot adhat neki, rettenetes parancsot, mely égő agyában fő.

Hanem azután, hogy megmutatta, miként lehet a vasúti töltésre felkapni, ezzel példát adott másoknak is, kik a töltés mentében előtte futtattak, úgyhogy nemsokára el volt lepve a töltés lovasokkal, s ő ismét nem tudott sebesebben előrehaladni; hasztalan vágta az előtte futók fejeit kardjával, s mikor kardja összetört, egy elkapott dárda nyelével; a gátló tömeg egyre nőtt előtte, teletömve az egész vasúti töltést.

Mikor aztán a Zorki melletti állomáshoz jutottak, ott állt egy befűtött mozdony. Cernoff leugrott lováról, fel a mozdonyra.

– Ereszd meg a zsilipet! – kiálta a mozdonyvezetőre. – Teljes gőzerővel!

A gőzmozdony aztán fütyölve robogott a vágányon előre.

A lovasság, mely ellepte a töltést, egymás hegyén-hátán omlott le kétfelől az árkokba; aki nem menekült, azt elgázolta a gép, s átrobogott rajta, percenként egy angol mérföldnyi sebességgel, míg a myskowi mély úrnál sikerült elhagynia a menekülő tábort.

Mikor a kétoldalt felmeredő palarétegek közül kijutott a mozdony, Cernoff maga előtt látta, amit gyakorlott hallása a mély útban a mozdony robogásán keresztül is tudatott már vele: az ütközetet.

Reggel óta foly az a krakkói honvédsereg és Sercsinszkoj tábora között. A fehér füsttől követett villanások, a lemenő nap fényében csillámló szuronysorok azt jelezék, hogy Sercsinszkoj hadserege a Bendzin, Sambkovicze, Laszi, Pilicza vonalban képez csatarendet: szemben a Chrzanow, Olkusz, Paremba vonalt elfoglalt honvédsereggel. A két csatavonalt egy hosszan elnyúló erdőség választja el, melyet az ágyútüzelésből ítélve, a honvédség tart megszállva. S annak a megtartása és elfoglalása az ütközet kölcsönös célja.

A mozdony Laszinál találkozott Sercsinszkoj tartalékával.

– Adjatok egy lovat! – kiálta Cernoff, a mozdonyról leszökve.

Hoztak neki egy szekerészlovat. Más nem volt. De azt is két embernek kellett fogni, míg lovagja a nyeregbe vethette magát, mintha már ennek a lónak is súgtak volna valamit a fülébe.

Cernoff nem kérdezett semmit; éles szemével messziről kivette már a dombot, ahol a vezénylőnek kellett állni táborkarával együtt s egyenesen odavágtatott.

Sercsinszkoj nagyot bámult, mikor a fővezért meglátta, és így látta, sárosan, füstösen, tépetten, kard nélkül.

– Mit csináltok? – e kérdéssel előzé meg őt Cernoff.

– Látod: verekedünk. A magyarok kijöttek Krakkóból; reggel óta ágyúznak egymásra; ők az erdőben vannak, de mi előrenyomultunk Modrzejowig, s ha most lovasságunk volna, elvágnók az útjokat a Krakkóba visszatéréshez.

– Majd lesz lovasságod mindjárt elég! Minket tönkretettek. Az ördög van ellenünk; – pedig nincs is. Egy légió repülőgép szállt fel fejünk fölé Czenstochowából. Minden ló megvadult, amint azokat a repülő kutyákat ugatni hallotta. Most fut minden barom, és egyenesen tereád fut.

– Parancsolj hát, mit tegyek – monda keserű gúnnyal Sercsinszkoj.

– Legelőször is – lövess engem főbe. Aztán vedd át a fővezérséget. Összpontosíts négyszáz ágyút a lapályon uralgó dombok fölött, s akkor azt a rád rohanó lovastömeget, mely félóra múlva itt lesz, söpörd el magad elől; különben az gázol el téged.

Sercsinszkoj hidegvérrel felelt:

– A magad ügyét végezd el majd a haditörvényszék előtt. Addig pedig, míg itt vagy, főparancsnok vagy; intézkedjél, ahogy tetszik.

– Tehát intézkedni fogok! – szólt Cernoff, dühtől támadt hagymázdelíriumában, s azonnal elkezdett parancsokat osztogatni az alvezéreknek rettenetes szándéka kivitelére. A tartalékágyúkat azokra a halmokra kell felállíttatni, ahonnan a futó lovassereg közelit, s learatni az egész tömeget.

Hanem ez az intézkedés nem volt kivihető.

Azok a lovasok, kik a vasúti töltésen menekültek, elkezdtek már, mint egy szakadatlan sötét zuhatag, omlani elő a myskowi mély útból. Azt már semmi kartács vissza nem tartóztatta többé. És amint ezek megérkeztek, a táborban levő ágyús és szekerészlovak egyszerre megvadultak, nem akartak indítani.

Sercsinszkoj arra a végzetes gondolatra jött, hogy ő elfogja puszta kézzel ezt a veszedelmet; eddig még nem volt az nagy; a százanként érkező lovakat meg lehetett ragadni, és zablán tartani.

– Mit csináltok? – kiálta dühödten Cernolf. – Kést az oldalába minden lónak, sohasem szelídül az meg többé! Elfogtok százat, ezeret; de ott jön egyszerre ötvenezer-hatvanezer egy gomolyban. Hogy állsz az elé? Az egy lavina!

És már lehetett látni a távol síkon azt a felmagasló porfelleget, mely úgy közeledett, mint a számum! És lehetett hallani azt a rémséges ordítást, amit e vihar maga előtt küld. A halálrémülettől kínzott lónak vadállati vészkiáltása az, mely úgy hasonlít az emberi jajszóhoz.

Mikor aztán ezt az ordítást meghallották, egy szekerészló sem akart a hámjában maradni többé.

Sercsinszkoj még mindig nem veszíté el nyugodt hidegvérét. – Látom a helyzetet, az elég gonosz. De hirtelen fordítunk rajta! – szólt Cernoffhoz, ki nem volt már ura lelkének. – Gyalogcsapatainknak Lasziból Piliczára, Sambkeviczéből Bendzinre kell visszavonulniok, a lovastömeg aztán hadd hömpölyögjön neki az erdőt elfoglaló ellenségnek, s temesse el azt, vagy keveredjék vele össze. Nekünk a Varsó felé vezető visszavonulási utat meg kell tartanunk.

– Visszavonulás! – hörgé Cernoff, öklével verve a koponyáját.

– Amíg e mozdulatot végrehajtjuk, addig fenntartja a rohanó lovastömeget az oknai mély hegyfolyam szakadéka.

Erre rosszul számított a vezér.

Az oknai hegyfolyam szakadéka mély és széles, de a vágtató lovashad egész csordáit az elszabadult ökröknek s a gazdáiktól megvált lovaknak tolja maga előtt, az oknai mély hegyszakadék megtelik eleven töltéssel, s ez élő, vonagló, ordító hús és csonttömeg felett tovább hömpölyög a feltarthatatlan ár.

Eközben sötét lesz. A láthatáron keletről, nyugotról gomolygó felhők emelkednek, s a sötét háttérben a fellegek között látszanak hosszú vonalban az előretörő aerodromonok kék, zöld fényben világító alakjai.

Amint azok a láthatáron leszállnak, nehány perc múlva tudatja a tábori távirda főnöke Sercsinszkojjal, hogy Piliczáról sürgöny érkezett.

A sürgönyt a Piliczát elfoglalva tartó dandár parancsnoka küldé, tudatva a vezérrel, hogy most szállt le az aerodromonokkal Pilicza alatt nyolcezer páncélos, akiken nem fog semmi puskagolyó.

– Akkor veszve vagyunk! – súgá Sercsinszkoj a fővezérnek. – El van állva az utunk Varsó felé, s minket bekergetnek Németországba.

– Még oda nem! – kiálta Cernoff. – Még van egy kijárás.

– Merre?

– A fegyveres ellenség szívén keresztül! Mielőtt e romlás érne bennünket, mielőtt e szégyen sárba tiporna, még van időnk puskát ragadni, s szuronyszegezve megrohanni az erdőt, melyet a honvédsereg tart elfoglalva, s vagy agyonverni azt, vagy meggebedni, de becsülettel.

– Jól van – monda Sercsinszkoj.

– Add ki a parancsot a távirda által a dandárnokoknak, hogy minden vonalon rohamra vezényeljenek. Mi is szálljunk le lovainkról; kapjunk fel egy puskát, álljunk egy csapat élére, aztán hajrá! Gazember, aki fél a pokoltól! Úgysincs másvilág!

Sercsinszkoj is leszállt lováról. A két bajnok kezet szorított, megcsókolták egymás ajkát, azzal kezébe vett mindenik egy fegyvert, s sietett a közkatonák közé hősi elszántsággal.

Késő volt már.

Az ilyen hősi áldozat sikerülhet egy csapatnál, talán egy dandárnál is; de egy százezrekre menő, messze elrakott hadsereget nehány perc alatt rögtöni mozdulatra bírni lehetetlen; a föld reng már a közeledő lovassereg patkóinak robajától, a fehér rémek ott süvöltenek már körös-körül: Pilicza felől futó gyalogság bontja meg a hadirendet. A két vezér odajut, hogy a leszállt sötétségben magával ragadja őket a tömeg, s mikor az utolsó csillag is eltűnik a felhők között, összekeveredve fut minden, merre ösztöne viszi.

Egy kis hasadék maradt a láthatár és a felhők között, mely halvány fényben világít. Arra van nyugot: arra a német határ. Mindenki arrafelé tart már: semleges földön menedéket keres.

S a futó tömegek egymásba omlanak, lovasság, gyalogság összekeveredik, ketten is ülnek egy lovon, egy kozák háta mögé felkapott pattantyús, aztán gazdátlan futó paripák, mik nem engednek embert hátukra ülni; feldűlt szekerektől, árokba fordult ágyúktól járhatlanná lesz minden út; fegyvert, nehéz páncélt elhajigál magától a menekvő, s az útban elszórt robbanógolyók pattognak a káromkodva utoljövők lábai alatt. S a rémfutás egész éjen át tart szakadatlanul. Reggelre az egész roppant nihilista tábor odaát van Németországban, aki még idáig hozta, lerakja a német seregek előtt a fegyvert; s a gazdátlanul szétiramodó lovakkal megtelik Szilézia – miket soha semmi szolgálatra nem lehet használni többé.

Biberunt magnum áldomás…

Az aerodromonraj bevégzett munkája után a páncélos lövészsereggel együtt a német határ hosszában letelepült, figyelemmel kísérve az áthömpölygetett hadsereg mozdulatait. Az pedig nem mozdult, feküdt a földön.

Krakkóban nagy volt a diadalzaj. Az ostromló sereg minden ágyúja, lőszere, poggyásza ott maradt; az ostromlottak feladata volt mindezt összeszedni, a sebesülteket elhordani a mezőről. És eközben még egy sajátságos mulatságra voltak hivatalosak. Egy új neme az a sportnak. Lovakra kellett vadászniok. Az erdők, mezők tele voltak kóbor paripákkal, mik szilajan nyerítve száguldoztak összevissza, s a krakkói jámbor szekerészlovak és huszármének, amint egy ilyen őrült rokont megpillantottak, amint annak a nyerítését meghallották, mintha rájuk nézve érthető, titokrejtő szó volna abban, maguk is elkezdtek ágaskodni, ficánkolni, s összetépték a hámot; ezért aztán, amint egy gazdátlan ló kibukkant valahonnan, azt legjobb volt egyszerre célba venni és lelőni, mint egy ártó fenevadat.

Tatrangi Dávid nem is jött be Krakkóba a repülőgépével, nehogy az atyafiak lovait is mind elvadítsa, hanem fölkereste a mezőn a maga embereit. A magasból kitanulhatá távcsövével, hol jár az a csoport, mely a többieknek parancsokat oszt; oda leszállt. Ott csakugyan Dárday volt kíséretével. Gyalog volt valamennyi tiszt; értesülve voltak már mindenről: a tegnapi rémnap sebesültei, foglyai elbeszélték a történteket s a hallottak után nem kívánkozott senki a nyeregbe.

Az aerodromon szabályos libbenéssel szállt meg a síkon; az átlátszó üveghajóban öt alak ült, abból három kiszállt, két férfi és egy nő; kettő benn maradt. Az aerodromonhoz egyszerre futott minden oldalról a kíváncsiak tömege, hanem a gép nem barátkozik senkivel, amint közelítettek felé, megint fellibbent, s azután a magasban elkezdett körben repülni, mint a vadászó sas.

A földre szállt két férfi és nő sajátszerű idegen öltözetet viselt. Az egyik férfin térdig érő selyem felöltöny volt, derekán üvegövvel és csuklóin üvegkösöntyűkkel átszorítva, fejét sima üvegsisak födé, tetején gyémántragyogású oktaéder jegeccel, mely messziről kitünteté viselőjét. Vállán bozontos, fénylő szőrméjű palást, hyalichor gyapotból.

A nő nehéz selyemkaftánt viselt és hozzá bokában összeszorított selyemsalavárit; öve tarka szövésű székely kendő volt, gazdag, szőke hajfürteit átlátszó szőtt üveg főkötő szorítá össze, melynek homloka fölött átívlő csipkéi úgy ragyogtak, mint egy gyémántdiadém.

A harmadik alak nyakától sarkáig pikkelypáncélba volt öltözve, melynek átlátszó lemezei fekete selyemgúnyát takartak. Fekete volt az arca is, melyet csak elfedett, de nem rejtett az átlátszó hyalichor cerveliére.

Amaz a repülőgépek kormányosainak, ez a lövészeknek a viselete; mind a kettő nem divatból, de célszerűségből alakítva így.

A honvédtisztek egyszerre körülfogták a közéjük érkezett három alakot. Ismerte őket már mindenki. A hírnökök, kik az utóbbi napokban az aerodromon segélyével Czenstochowából Krakkóba hordták az üzeneteket, ki lettek vallatva a honvédek által, beszéltek is örömest, gépeik csodaszerkezetéről, Dávidról, ki azokat feltalálta, Rozáliról, ki a legelső kísérletnél felszállt vele és a szerecsenéről, ki a tömérdek pénzt mindehhez pazarul ontotta. Elmondták a hírnökök azt is, hogy az anastatert szétromboló fehér sas éppen a vezér léghajója volt, s aki azt a bosszuló villámsugárt lesújtá a pokolgépre, az Rozáli volt; hogy Czenstochowát a szerecsen vezénylete mellett foglalták el éjszaka, léghajóikon alászállva; a múlt napi ütközetről pedig eleget beszéltek nekik a sebesültek, kiket minden oldalról hordtak a kórházakba.

Az tehát a legőszintébb örömriadal volt, amellyel a honvédek a három, égből szállt vendéget fogadták. Dárday, a fővezér maga legelső sietett üdvözletükre, s míg az éljenkiáltás átterjedt Krakkó minden utcáiba, visszhangozva kétszázezer ajkról: a derék fővezér egy szót nem volt képes mondani azoknak, kiknek kezeit szorongatá, csak neveiket tudta rebegni: “Dávid, Rozáli, Severus”, s mikor Rozáli kezét megszorítá, azt meg is csókolta, és ekkor aztán elragadtatással tört ki: “ez a kéz volt az, mely a villámot leküldé”. És aztán zokogását elfojtva fordult Dávidhoz, nevetésre fordítva a hangját.

– Bizony Isten, olyan szép dikcióra készültem, majd ha megérkeztek, hogy azzal fogadlak; de hát nem tudom no! Az Isten áldjon meg, bajtársaim!

Azzal nyakába borult, és ismét kacagott és sírt.

– Pedig szép dikció volt. Benne volt, hogy diadalszekéren viszünk városunkba, meg hogy vállainkon emelünk benneteket aztán meg diadalívek és koszorúkat hányó lengyel honleányok, ünnepélyes harangszó s a többi: de hát ez itt mind nem lehet – “a gyepen”.

– Felebarátom – szólt Dávid komolyan (ez volt nála minden ember számára a közös titulatura). – Arcod elmondja, amit szíved érez. S mi is azt érezzük. Örülni közös okunk van. A szó olcsó, az idő drága; azért egyiket se pazaroljuk. A tegnapról ne beszéljünk többé, hanem a holnapról.

– De úgy segéljen, közbeesik a “ma”, s azt mi megünnepeljük. Diadalszekeret nem hozhatunk értetek, mert lovaink nem biztosak többé, de vállainkon viszünk be Krakkóba titeket; s aztán olyan lakomát csapunk e nap örömére, hogy Boncidáig folyik a bor.

– Az nem lesz úgy! – szólt Dávid ridegen. – A “mai nap” is nagy dologra vár. Ünnepélyre ma nincs idő. Az ellenséges táborhelyről el kell takarítani mindent, sebesülteket, poggyászt, ostromszert és egyebet. Ez elég munka lesz honvédeidnek; a lengyel asszonyok is üdvösebb foglalkozást végeznek, ha a sebesültek számára készítenek tépést, mint ha nekünk kötöznek koszorúkat; vállra sem vesztek bennünket, mert egy asszony van közöttünk, aki ahhoz nem szokott; bort pedig annak, aki az aerodromont kormányozza, nem szabad inni. Beszéljünk komoly ügyekről.

– Barátom! – szólt Dárday tábornagy – neked még beszéded is egész stratégiai tervezet, körülfogsz, mind a két szárnyamat megkerülöd, visszavonulásomat elvágod. Diktáld hát a kapituláció föltételeit.

– Látni fogod, hogy igazságos leszek. Beleegyezem, hogy itt a szabadban vendégelj meg bennünket azzal, a mi hirtelen kapható, mert tegnap reggel óta egyikünk sem ért rá enni. Severus felebarátunk bort is iszik (Pedig sokat! – szólt közbe a néger), mert ő nem kormányos, csak utazó; a lakoma alatt azután majd elmondjuk, hogy mit kell tennünk ma és holnap, azért is kérlek, hogy tósztokat ne eregessetek.

Ezek a feltételek változatlanul elfogadtattak, egy hosszú sor fenyőfa tövében egy perc alatt asztalcsoportok lettek rögtönözve, s abrosz helyett felterítve fehér huszárköpönyegekkel; a tábor leghíresebb szakácsai álltak neki a bográcsnak valami ízletes paprikást létrehozni, nehány jó futó legény lódult korsókkal a távol forrásból friss vizet hozni a bornemissza vendégek számára, s egy dandárparancsnoknak volt gondja rá, hogy Rozáli számára a majdan feladandó velős konchoz finoman szelt kenyér legyen pirítva.

A tisztikar legelőbbkelői azalatt körülülték a fenyőfa árnyában rögtönzött asztalt, melynél a vendégek letelepedtek. Mr. Severus szívesen iszogatott velük barátságot az erős lengyel pálinkából (a cervelière-t persze ezalatt letette), míg Rozáli s Dávid csak a domitoriumhoz feladott süteményekhez nyúltak.

– Hadizsákmány ez is – szólt Dárday –, úgy egyétek, mint a magatokét. Sasza asszony sütötte. Raktárszámra leltük ezt tonnákban.

– Hasznát vehetitek – monda Dávid. – Hanem a sok hadizsákmány között kaptatok valami olyast is, amivel nem tudtok majd hová lenni. Mit csináltok azzal az itt maradt öt anastaterrel?

– Az a legutolsó gondunk!

– Pedig az legyen a legelső. Ezek a veszedelmes pokolgépek itt nem maradhatnak. A legelső villanyos zivatar akkora tömeg vasba okvetlen bele fog a villámaival csapkodni. Kiüríteni őket nagy kockáztatással jár. Könnyű volt őket darabokban idehozni, de szétszedni nem lehet, mikor már meg vannak töltve. Ezeknek tehát egy darabban kell innen elmenni.

– Sebaj. Itt maradtak az ellenség üres léggömbjei, itt maradtak a gázfőzői, amazokat megtölthetjük, az anastatereket fölemelhetjük velük, s aztán repüljenek, amerre akarnak. – Ezt véleményezé egy öreg tábornok.

– De baj lesz azután azoknak, ahová a kimerült léggömbök majd a pokolgépeket leejtik. Hátha éppen Pestre visz egyet a szél.

– Az, úgy segéljen, igaz – kiálta fel egy félkezű tüzérezredes, kinek levágott fél karjának csonkja még mindig arról a pisztolylövésről álmodik, mellyel az ellenség lőporos váracsát légbe vetteté, még most is képzelik érzeni elszakadt idegei az ujjak görcsös szorítását. – Igaz az! Nem szabad ez átkozott stratagémának másutt kárt csinálni, mint ott, ahol kigondolták. A légbe fogjuk őket emelni, s akkor a repülő aerodromonok megragadják őket, s elviszik Varsóig, s ledobják ott az oroszok, a nihilisták fejére: az ő szülöttük ez!

– Ne felejtsd el – szólt Dávid –, hogy Varsó a lengyelek fővárosa.

– Igazad van – helyeslé az öreg hadastyán. – Nem Varsóra kell ezeket küldeni, hanem Bécsre. Azt most az oroszok tartják elfoglalva. Egy csapással két legyet. Eltemetjük vele az oroszt, s eltemetjük Bécs romjai alá. Egyik sem volt jó barátunk soha.

Dávid szomorúan mosolygott.

A hadastyán szava pedig tetszett nagyon a környezetnek, többen kiáltottak helyeslést: “Méltó jutalom lesz a bécsieknek, amért minden ellenséget örömmel fogadnak, akár francia, akár burkus, akár muszka!” – “Legalább leszámolunk egyszerre négyszáz esztendei rovásunkkal!” – “Akkor tessék azután a dölyfös Bécsnek a nagy Németországhoz átkérezkedni!”

Dávid fejét ingatta komolyan.

– Nem, urak, a romboló gépeket én nem viszem sem Varsóba, sem Bécsbe, s egy kunyhót sem fogok azokkal ledönteni. Hanem el fogom őket szállítani innen a Kárpátok legelhagyottabb szakadékai közé. A hegylánc hosszában lebocsátom mindegyiket egy-egy tengerszem fenekére. Ott nem bántanak senkit. É s majd azután, mikor jönnek ismét olyan gonosz esztendők a ti hazátokra, aminők gyakran meg szokták azt látogatni: egy rendkívüli időjárás, tízhetes aszály, mely porrá égeti a vetést, midőn semmi ima és harangszó egy csepp esőt nem képes lekönyörögni az acélkemény égből, vagy ha jön egy fenyegető tavaszi fagy, mely a tejben levő kalász magvát egy éjszaka megölni készül: akkor ezek a pokolgépek meg fogják tenni azt a szolgálatot, amiért a térden álló nyomorultak milliói hasztalan énekelnek fel az égre. A Kárpátokban felrobbantott anastaterek egyszerre megfordítják az időjárást, ahogy tapasztaltátok azt a múlt napokban. A légrázó robbanás, a gázok, mik rögtön kifejlődnek, a légrétegek egymásba keverése aszály idején országos esőt, fagy idején borult eget ajándékozand egész országoknak. Erre lesznek eltéve az anastaterek.

Mindenki elhallgatott, és néma áhítattal tekinte a komoly, szelídséggel teljes arcra; és mindenkinek önkénytelen futott végig lelkén amaz emlékezetes ige: “az én országom nem e világból való…”

A honvéd-fővezér letette sipkáját, s megszorítá Dávid kezét.

– Igazad van. Ellenfeleink hadd harcoljanak úgy, mint ördögök; ti harcoljatok úgy, mint angyalok; mi közbül itt úgy fogunk harcolni, mint emberek!

Ez a körmönfont frázis általános tetszéssel találkozott. Dárday erős volt az ilyen emlékezetes nagy mondásokban.

– Igen, úgy fogunk harcolni, mint igazi emberek! – Ez lett az általános jelszó a bajtársak között.

Még azt is mondák Tatranginak:

– Ha ti velünk, ki ellenünk?

És aztán, mikor a lakoma megkezdődött, mikor a párolgó bográcsokat feltették a hosszú asztalokra, s a hordókat csapra ütötték, akkor megeredtek a túlfűtött keblek szellentyűi, s bár az áldomásköszöntés szerződésileg elmaradt is, de a tekintélyek szava mégis tört magának annyira utat az általános pohárcsengés és szeretetre méltó zűrzavar között, hogy Dávidnak elég alkalma lehetett az “emberül harcolás” értelmének minden lehető változataival megismerkedni, ahogy azok a felhevült fantáziák mintáiból előkerültek.

Egyik bajtárs elmondá a kebellázító hírt, miszerint a nihilisták által fellázított szerbek betörtek a temesi Bánságba, s testvéreink vérében gázolnak. Azok ellen kell vinni rögtön a bosszú fáklyáját; Szerbiát most van alkalom visszafoglalni a magyar koronához, büntetésül a megtámadásért.

A másik hadfi még nagyobb gerjedelmet támasztott annak az előadásával, hogy a románok, egyetértve az orosz nihilistákkal, azoknak az odessai táborát Erdélyre vezetik, s Zarándban, Hunyadban, Fehérben már kigyújták a lázadás vésztüzeit, ki akarják irtani a magyart; oda kell rögtön rohannunk, s elgázolnunk őket, és aztán elfoglalni a hajdani Etelközt és Lebediást, egész a Fekete-tengerig: miénk volt az egykor úgyis.

A harmadik alig várta, hogy kivehesse az előtte beszélők szájából a szót, s összekösse mind a két indítványt; legyen úgy, mint Nagy Lajos király korában volt: három tenger uralja a magyart.

A negyedik még egy lépéssel odább ment: ha már felhúztuk a hét mérföldet hágó csizmát, menjünk odáig, ahol Botond vezér bevágta bárdjával az érckaput; Európa el van most foglalva Amerikával, oldjuk mi meg a keleti kérdést, s foglaljuk el magunknak Konstantinápolyt. S ha beleszól Európa, megverjük Európát!

(Dávid csak szelíden mosolygott, s hagyott mindenkit buzogni a jó zsákmánypezsgő mellett, mit a nihilista urak hagytak itten.)

Végül aztán Dárday szólalt meg, kezével intve, hogy csendet kér. El is hallgatott mindenki; mert tudták, hogy ő okos, meggondolt beszédet szokott mindig közrebocsátani.

– A legelső feladatunk most az, hogy értesítsük a magyarországi közös hadsereget az itt történtekről, amit azok a rendes úton egyhamar nem fognak megtudni, mert minden, az országba vezető távirdahuzal el van tépve az ellenség és szövetségesei által. A legutolsó hírt akkor küldém a királynak, midőn Sercsinszkoj feladásra szólított, s megmutatta a pokolgépet. Én hírnököm által azt üzenném őfelségének, hogy hű honvédserege kész az utolsó emberig életét elveszteni, de becsületét soha, s meg nem adja magát, míg el nem lesz temetve! A király most többet nem tud felőlünk, csak ez elhatározásunkat. Ha most Tatrangi barátunk csodagépei segélyével tudomására juttatjuk, hogy nemcsak élünk, de az egész megszálló sereget, sőt még a repülőlovas-tábort is leráztuk a nyakunkról, akkor világos a feladatunk. Nekünk seregünk zömével fel kell keresnünk az ellenség főhaderejét, hogy a dunántúli hadsereggel egyetértve, a Nihilt közreszorítsuk és megsemmisítsük. A főerő letörtével aztán lehullanak maguktól az apró ellenségek. Az, hogy nekünk lovasságunk nincsen, nem hátrányunk, mert Tatrangi repülő gépei az ellenfél lovasságának felfejlődését mindig lehetlenné teszik; ellenben az ellenség által hátrahagyott páncélok most már jók lesznek nekünk, s egyenlő fegyverrel harcolunk.

Általános volt a helyeslés minden oldalról. Ez a legjobb hadjárati terv.

Csak Dávid hallgatott. Severus sem szólt semmit, csak evett.

Dárday pedig egyenesen felhívta Dávidot, hogy mit szól e tervhez.

Akkor aztán Dávid kivont az oldaltáskájából egy jegyzéket, s azt széttárva, az asztalra tett.

– Legelőször is átadom neked az áttekintését a jelenlegi csatatérnek. Itt megtalálod egész a legapróbb részletekig, hol, mennyi és miféle serege áll az ellenfélnek, merre irányul az útja, hol erődíti az állását, hol a zöme, hol a vezénylete, mely helyeket tart erősen megszállva, s viszont hol tüntet álcázott mozdulatokkal, hol vannak hidai, élelmezési központjai, tüzérparkja, tartalék lovassága. Mindezek a leghitelesebb adatok, mert magam jegyeztem fel azokat. Repülőgépemmel összejártam az egész országot, s távcsövem mindenről értesített. Mikor gépemmel kémcirkálásra megyek, alatta egy széles ponyvát feszítek ki, mely két szárnyát a földről láthatlanná teszi. Ha azután észreveszi is valaki azt a szürke foltot az égen, azt mondja rá: “Ott is egy elszabadult léggömb úszik!”, s nem törődik tovább vele: mindennapi látvány az most. Ezekből az adatokból mármost, aki katonai szaktudós, kiszámíthatja, hogy az egész bánáti lázadás csak vaklárma; orosz portyázó csapatok vannak ott csupán, s hiba volna a hadsereg zömét azzal gyöngíteni, hogy egy képzelt szerb inváziót egész hadtömegekkel fogadjon valaki. Éppen ilyen a Románia felőli zaj is: ott sincs semmi baj; csak szándékosan terjesztett rémhírek és kóbor kalandorok sikertelen kudarcai, amik a múlt századok rémjeleneteit sírjaikból előidézik. Az odessai orosz sereg nem Erdély, hanem Galícia felé siet, hogy a Kárpátok átjáratait biztosítsa, mert az orosz fősereg mozdulatai azt tanúsítják, hogy az vissza akar vonulni. Az okát is tudom, hogy miért akar visszavonulni. Nem a tegnapi veszteség miatt. Más indoka van rá; de arról most nem beszélhetek. A Magyarországon levő gyaloghadtestek mind sietnek az Ausztriát megszállottakkal egyesülni. S hogy e tervüket eltakarják, a legremekebb sakkjátékkal vezetik félre a Dunántúl összpontosított sereg vezéreit lovashadtesteik merész mozdulatai által. A generalissimus minden haderejét Budapest és Komárom között összpontosítja, s a steyer határt őrzi. Nem lát az ellenfél lovasságától. A legrövidebb idő alatt tehát a nihilistáknak mind a nyugati, mind az északi hadserege egyesülten fog reátok szemközt jönni. Mármost tanácsos lesz-e tinektek elhagyni a krakkói biztos védműveket, s a síkra menni egy még mindig háromszorta nagyobb számú ellenségre (mert hiszen Krakkóban és Czenstochowában erős helyőrséget kell hátrahagynotok), azt ítélje meg, aki katonai szaktudós. De azt én is előre láthatom, hogy ha lovasság nélkül indultok meg, az ellenfél benneteket legázol, ha pedig az én repülőgépeim is veletek mennek, hogy az ellen lovasságát szétriasszák, akkor a ti saját lovaitok is szét lesznek riasztva, s amint ezek a gépek megjelennek a csatatéren, oda ágyút nem lehet többé vinni, mert a ló nem marad a hámban. Tehát lesz egy harc, melynek kimenetelét ágyú és lovasság el nem dönti, hol a kézifegyver tüzét a páncél felfogja, s elvégre szuronnyal és puskaaggyal fognak az ellenfelek egymással küzdeni. S ez nem lesz többé ütközet, hanem mészárlás, melynek csak a kimerülés vet véget, eredménytelen, győzelmetlen vérontás, minő a catalauni ütközet volt, hol mind a két fél vertnek érzé magát.

Dávid szavai fagyasztó hatással voltak a feltüzelt hadfiakra. Nem lehet azokat megcáfolni.

– Bajtárs – szólt hirtelen egy nagy dologra határozva el magát Dárday –, te nagy ember vagy. Mindent jobban tudsz, mint más. Én téged kinevezlek tábornokká és táborkarom vezetőjévé, s aztán írd elénk te a haditervet.

Erre ismét összecsendült minden pohár; az asztal lelkesült népe harsogó éljenkiáltással üdvözlé a fővezér ötletét.

Csak Dávid arca maradt nyugodt. Várt, míg szóhoz juthatott. – Azt te nem teheted! – szólt azután halkan, de szilárdul. – Először azért nem, mert tábornokot kinevezni a király joga; másodszor, mert nekem semmi hadvezéri tehetségem nincs, és harmadszor, mert velem már más parancsol.

– Kicsoda? – kérdé elbámulva a vezér.

– Ez az úr.

Dávid Mr. Severusra mutatott.

A néger aztán felkelt és szólt.

Ez a fekete arc és alak, abban a fénylő pikkelyhüvelyben olyan nagyon emlékeztetett a rémmesék Salamandereire.

– Az érdemes gentleman helyesen szólt. Ő az én üzlettársam. Igenis, uraim. Önöknek a háború mesterség; nekem üzlet. Önök harcolnak dicsvágyból, nemzetiségi gyűlöletből, király iránti hűségből, hazaszeretetből, s ezért készek a más vérét is, a magukét is kiontani. Mi nem ebből a szempontból fogjuk fel a háborút. Mi nem szomjazzuk az ellenség vérét. Ez nem jó üzlet. Az agyonvert ellenség miazmával fizet; dögvészt hágy maga után. Mi azt akarjuk, hogy éljen jó egészségben. Hanem először elvesszük a lőszereit, hogy ne lövöldözhessen, másodszor az élelmiszerét, hogy kénytelen legyen hazamenni, és harmadszor a hadipénztárát, hogy térítse meg a költségeinket. Mi erre vállalkoztunk. Ahol megkaphatjuk e hármat, ott aztán lövöldözünk is, s hogy mivel lövöldözünk, azt megkérdhetik önök az orosz lazaretumokban. A mi csatatérünk megtelik elesettekkel, de azok mind feltámadnak, s egészségesebben mennek haza, mint idejöttek; de nem is kívánnak másodszor találkozni velünk. Mihelyt azonban a “jó csipet”-et (gute Prise) biztos helyre szállítottuk, odábbmegyünk, s keresünk más érdemes telepet, hol iparüzletünket sikerrel gyakorolhassuk. Czenstochowából már elemeltünk tízmillió rubelt aranyban és ezüstben (nem számítva ötvenmillió papiros rubelt semmibe): ez, a munkásaink tantiéme-jeit levonva, befektetett tőkénket visszapótolja; most még megyünk a kamatok után, s ha adataink nem csalnak, az üzletévet száz percent osztalékkal fogjuk bezárhatni.

Az előadás humora éppen abban a hidegvérben volt, amivel Severus ezt mind kitálalta. Igyekezett cinikus lenni. Kapzsinak, üzérkedőnek mutatta be magát és Tatrangit; tán még a szép Rozálit is. És azok is ráhagyták, hogy úgy van.

S Dárday és az egész tisztikar elhitte neki, hogy nem is lehet másképp. Ez az amerikai bizony semmit sem tesz ingyen. És hát igaza van. Tatrangi pedig az ő üzlettársa. Most emlékezett már vissza Dárday, hogy hiszen ő egyszer ötvenezer forintot ajánlott ennek a Tatranginak a találmányáért. Azért beszél ez most olyan fanyaron. No dehát ezt a hibát helyre lehet hozni. Dárday meg akarta mutatni, hogy a magyar jellemvonása még mindig a nagylelkűség, s ha valaki iránt pénzzel le lehet róni egy nagy lekötelezettséget, az a legjobb vásár. Egy kicsit felfújta magát, s aztán zsebébe dugva kezét, így szólt Dávidhoz:

– No, hát hogy még több legyen a “jó csipet”, mely üzletetek hasznára válik: én is adok hozzá. – Mink itt a hátrahagyott hadipénztárban, amit a nihilisták a nagy veszedelemben nem szállíthattak el, tizenötmillió rubelt találtunk aranyban, ezüstben: ezt megosztom veletek; fele tietek legyen, hiszen “egyrészt” a ti gépeitek szerezték a diadalt. Csupa újdon veretű ezüst és arany.

Azzal nagy kegyességgel odavetett Dávid elé egy ezüstrubelt, meg egy tízrubeles aranyt mutatóban.

Dávid mosolyogva vette két ujja közé először az ezüstöt, azután az aranyat, s akkor azt mondta Severusnak:

– Kipper és Wipper!

– Mi az? – kérdé a magyarázatot Dárday hegyes hangon.

– A tallér Haggemakers-féle alfenide-ból van; az arany alumíniumaranyból; az ezüstrubel megér hat kopeket, az arany ötöt.

– Igen biz az! – erősíté Severus. – A zsíros tapintatáról megérzeni. Nihil pénzek, külföldi háborúviselésre verettek. Ilyen az egész hadizsákmányotok, azt mi előre tudtuk; a tizenötmillió rubel megér talán felet. Amit mi foglaltunk el Czenstochowában, az mind igazi régi “imperiál”, ahogy a pétervári bank pincéjéből kikerült. Még van több is, de az Sasza asszonnyal jár, a többi vezérek kincse mind “Kipper és Wipper”. Arra mi nem vadászunk.

Dárday e fölfedezésre minden tiszteletről megfeledkezve, mellyel a jelenlevő asszonyságnak tartozott, egyikét a legtőrülmetszettebb, lefordíthatatlan magyar erőmondatoknak szalasztá ki ajkán.

Az bizony világos volt. Az alumíniumarany csak a színére meg a rezgő hangjára nézve hasonlít az igazi aranyhoz, de már a fogása elárulja, a könnyűsége még inkább, hogy hamis pénz.

A felsült nagylelkűségen aztán kénytelen volt mindenki nevetni.

E derült hangulatot sietett Dávid felhasználni a látogatás berekesztésére, visszatérve Dárday megnyitó mondatára.

– Így van biz az, felebarátom: mármost láthatod, hogy az ellenség nem harcol ördög módra, mi nem harcolunk angyal módra, s aztán ti is, ha az öt érzéketek tanácsát beveszitek, megültök Krakkó sáncai közt – ember módra, s várjátok, hogy ki jön benneteket megtámadni. Én most elvitetem innen a veszélyes pokolgépeket; e célra töltessétek meg estig gázzal a léggömböket; naponkint értesíteni foglak benneteket az ellenfélnek és az osztrák–magyar seregnek minden mozdulatáról. Most pedig szálljátok meg Czenstochowát is, mert én csapatommal és gépeimmel az éjjel odább megyek, s nem mondom meg, hová.

– Sok szerencsét a vállalathoz – monda röviden Dárday. – Dávid sípszóval adott jelt a légben cirkáló gépnek, mire az alászállt, s a három jövevény ismét felült bele, ezúttal sokkal kevesebb “éljen”-ben részesülve, mint megérkezésükkor.

Elvette fejük körül a dicsfényt az a fölfedezés, hogy ők nem a hazáért, az igaz ügyért fáradnak, hanem üzleti nyeremény elérése végett. Azt mondák róluk: “materialisták!”, s még ami egy óra előtt bámulnivaló volt rajtuk, hogy ők a pokolgépeket várospusztítás helyett időjárás-fordításra szándékoznak használni, az is oly prózai indoknak tűnt fel egyszerre. Hát a paszulyt megmenteni a dértől, a kukoricát a kiszáradástól, hol itt a poézis! Ninive, Karthágó romjai – a kunhalmok, tele csontokkal: – az a költészet!

Mikor fenn voltak a légben, Dávid így szólt Rozálihoz.

– Neked el kell menned Budapestre, és igyekezned a királynéhoz bejutni, és elmondani neki mindent, ami eddig történt. Hallottad a felebarátainkat, hogy beszéltek? Tele van a fejük dicsvággyal. Képesek volnának a győzelem mámorában a fél világnak hadat üzenni, s mennének jókedvvel országok meghódítására. S ez még csak a mi népünk. De mi lesz még, ha az osztrák chauvinok megtudják, hogy minő győzelmet nyertünk tegnap! Hallani sem akarnak majd békekötésről. Revenge-ot fognak kiáltani. S ha leverték a muszkát, határt nem ismerő, újra megerősödött katonai hatalmukkal belekötnek Németországba, Itáliába, az egykor elvesztett tért, országot, hegemóniát visszafoglalni, s ha mindenütt győztek, akkor leverik idehaza az alkotmányos szabadságot. Ránk nézve a háború mindenképpen romlás. Az, ha győzünk, az, ha vesztünk, és az, ha soká húzódik. S én ennek eszköze nem akarok lenni. Azért beszélj a királynéval, és mondj el neki mindent. Mondd el, hogy találmányunk által az ellenséget minden ponton vissza tudjuk tartani attól, hogy döntő ütközetre összeszedhesse magát; hogy kényszeríteni tudjuk becsületes béke megkötésére. Ők most Budán szorongatva vannak. A királyné még ifjú anya, első gyermeke függ keblén. Képzelheted, miket szenved most, midőn minden órában új meg új híreket hoznak neki a szélrózsa minden irányából; vérrel festett, lőporral füstölt, kétségbeesés emlőin nagyra hízlalt szörnyhíreket. Amikből semmi sem igaz, mert minden külföldről jövő tudósítás el van zárva tőlük.

Vígy neki vigasztalást. De egyúttal essél előtte térdre, és könyörögj neki, hogy vegye rá koronás férjét a békekötésre: ami dicsőséges lehet a tegnapi győzelem után, dicstelen lett volna bizonyosan anélkül; – de lehetetlen lesz, ha tovább foly a harc. Az ellenség kénytelen lesz mindenre ráállni, éppen azért emberiek legyenek a békeföltételek. Nem kell őket megalázni, hogy késő időkre eltett bosszút ne vigyenek magukkal haza; ne kérjen tőlük a győztes ország hadikárpótlást, hogy vagyonilag meg ne romoljon a vesztes ország; hanem inkább kössön vele kereskedelmi szabad szövetséget, hogy mindkét fél gyarapodjék. Egyezzenek meg a kölcsönös lefegyverkezésben: egész Európa követni fogja őket. Ne kívánjanak tőlük egyebet, mint Lengyelország helyreállítását, erre szükségünk van nekünk s az európai béke tartósságának. Legyen aztán a lengyel trón egy osztrák secundogenitura helye; Zsigmond főherceg ott koronát találand; ki lesz elégítve nagyravágyása, s magával viszi tábornokait és papjait, akik Lengyelországnak még mind hasznára lehetnek, nekünk pedig csak veszedelmünkre vannak. S én ezeket nem bízhatom senkire rajtad kívül. Ha a Krakkó és Czenstochowa között történteket megtudja valaki a királyon és királynén kívül, minden ember harcháborút fog ordítani, aki most lélegzetét visszafojtva lesi a vészhíreket. Megteszed-e ezt?

– Mindent, amit te mondasz.

– Úgy még ma éjjel elviszlek Budakeszire: ott kis nyári lakunkban leszállunk, s másnap felmégy a királynéhoz; téged bizonyosan elfogad. Ott biztos helyen fogsz lenni. Budapestet nem közelíti meg ellenség; azzal nekem lesz mindennapi találkozóm.

Mikor a czenstochowai sáncokhoz elértek, hol az aerodromonok tömege pihent, leszálltak a légből, Dávid átadta a parancsnoki tisztet és a vezérhajót Mr. Severusnak, utasítva őt az anastaterek elszállítása s a jövő találkozás helye iránt. Azután Rozálival egy kisebb, könnyebb járatú gépbe ült bele, mely úgy aránylik a többiekhez, mint a fecske a sashoz.

– Még egyet – szólt Rozáli, mikor repülni kezdtek. – Küldetésemért jutalmat kérek.

– Ha kérted, meg van adva.

– Azt kérem, hogy legyen szabad a királynén kívül még egy embernek elmondanom mindent, amit tudok.

– Kinek?…

– Apádnak…

– Csókolj meg!…

Sasza asszony

Egy nő, akinek férfihíre betöltötte már egész Európát.

Abból a népkolosszból való, mely megszokta a férfijellemű nők uralmát, mely a hadviselő, országhódító Katalinok, Erzsébetek neveit hímzette be a világtörténelem könyvébe. (Azért választottuk e szót “hímzés” ehelyett, hogy “írás”, mert e nagy asszonyok nevei is keresztekből vannak összerakva, mint a hímzet betűi: a csatatéri sírok keresztjeiből.)

Sasza asszonyt is forradalom állította az orosz nép élére, mint II. Katalint, s a napi történelem krónikásai egy asszonyi szörnyeteget rajzoltak le benne, anélkül, hogy valamelyik megközelítette volna a valót. Egyik csodaszépnek, a másik csodarútnak festé; de kegyetlennek, bujának, vérszomjúnak, csalárdnak, indulatosnak valamennyi. Maga az a hír, hogy ő személyesen jön rettentő táborával, kétségbe ejtett minden nem harcoló elemet. A nők reszkettek magukért, de még inkább férjeikért, s a békés családapák nejeikért, de még inkább magukért. Segítettek a rémületet növelni a papok is, kik a népnek az orosz nihilisták közeledtére olyan textusokról prédikáltak, minők Sékhem város romlása és Sámson hadizsákmány móringja, hogy a harcosokat még jobban feltüzeljék az ellenállásra.

A nihilista seregek aztán oly hirtelen lepték meg Bécset, egyszerre körülfogva azt lovastáborukkal, hogy még csak nem is lehetett belőle menekülni, s a kétségbeesés tetőpontra hágott, midőn a védősereg főparancsnoka kijelentésére, hogy nem képes a várost megvédelmezni, az orosz lovassági tábornagy kegyetlen feladási feltételei tudomásra jutottak. Ninive sorsa közelg; Karthágó végnapja esteledik már!

De az lett aztán a kellemetes fölébredés e rémekkel álmodó hagymázból, mikor másnap Sasza asszony megérkezett, s tudatá a megszállott várossal a feladás enyhébb feltételeit.

Ah, azok minden ábrándos reményen túl kegyesek voltak!

Szabadon mehet az egész helyőrség minden fegyverével, poggyászával, ágyúival; elviheti a nagy fegyvertárból, ami csak megmozdítható, s Bécs nem fizet többet sarcul egymilliónál; csak a látszat végett. A bank kincsei pedig az összes európai nagykövetek pecséteivel lezáratva, érinthetlen vagyonnak nyilváníttatnak.

És még ezzel nem volt vége a kellemes meglepetésnek.

Sasza asszony, amint a város elöljárói megjelentek előtte a hadsereg kivonulása után, hogy a város kulcsait átadják, felhívta őket, hogy a belső rend fenntartása végett rögtön alakítsanak városi polgárokból nemzetőrséget; s miután az elvonult hadsereg minden fegyvert eltakarított a városból, Sasza asszony maga ajánlott fel a bécsi nemzetőrség számára negyvenezer puskát, hozzávaló lőszerrel együtt, miket a bochniai ütközetben vettek el az osztrák tartaléktól. Azonkívül egy napiparancsot ragasztatott ki minden utcaszögletre, melyben az volt kihirdetve, hogy a nihilista hadsereg minden katonájának tiltva van a város vámsorompóin belül lőfegyverrel megjelenni, csupán oldalfegyverrel szabad. Azután felhívta az elöljárókat, hogy tartsanak népgyűlést a nagy iparpalotában, s válasszanak ott egy közbiztonsági parlamentet, mely a másfél milliónyi lakosság ügye felett szabadon tanácskozzék. E parlament tagjainak személye sérthetetlen; s míg a háború tart, sem jó barát, sem ellenség, sem hitelező őket nem nyugtalaníthatja. Amit azok határoznak, az a törvény. A hírlapírók értesíttetnek, hogy teljes sajtószabadság van, s azért, amit valaki nyomtatásban vét, nagyobb büntetés nem éri, mintha ugyanazt előszóval mondta volna el.

Hogy e legelső intézkedéseivel egyszerre meghódított mindenkit Sasza asszony: az igen természetes. Mikor ugyanaznap kihirdeté, hogy mindenkinek, aki Bécset el akarja hagyni, szabad út engedtetik Magyarország felé, s személyének és vagyonának sérthetlensége teljes szigorral biztosíttatik; – hát akkor nem mozdult senki a városból. A főurak, az udvarhölgyek, a főpapok, a bankárok, kiknek már be volt málházva a legdrágább értékük, hámban a lovaik, hogy meneküljenek, amerre lehet; amint azt látták, hogy nagyon könnyen lehet, mind leszerszámoztak, s ott maradtak. Az előzmények után sokkal jobb most megülni a kapitulált Bécsben, mint futni a viharos Magyarországba, ahonnan most nincs semerre kijárás.

Tetézte a kedvező benyomást Sasza asszony személyes megjelenésének varázsa.

Még a megérkezése előtti napon minden újság tele volt borzasztó alakjának leírásával, s a kirakatok előtt tolongott a nép, a bámulat iszonyával szemlélve a nihilista államfő arcképeit, mik voltaképpen nem voltak arcképek, mert hiányzott róluk éppen az arc. Sasza asszony csak páncélban látható, fején sisak, magas taréjjal. Ily alakot mutattak be a lengyel fényképészek, kik Sasza asszony alakját néhol lesből meglophatták. Az akkori fényképészet képes volt egy másodperc alatt állandósítani a képet. Volt egy hírhedett élclap a többi között, mely ez esztétikus címet választotta magának: “Die Wanze”, ez már le is tudta írni, minő alak rejlik a páncél alatt: Rút, szakállas orrú banya, ragyás képpel, előreálló fogakkal, karjai hosszúak, mint a gorilláé, a nyakán rút, szederjes tűzfolt, s hogy a sisaktaréj se maradjon üresen, a “Wanze” szakértő leírását adta annak a rút “sarcom”-nak, mely a szörnyeteg feje búbjából kinőtt, s mint ökölnyi második fej éktelenkedik rajta. Íme itt a photocincographiája!

A városi küldöttség aztán látott maga előtt az ijesztő boszorkány helyett egy fiatal nőt, aki kacagva lép eléjük, s kacagó arcával egyszerre minden haragot és félelmet kigyógyít.

Éppen a bécsi élclap volt a kezében, szörnyeteg arcképével; azon nevetett.

Ó! Éppen nem hasonlított ahhoz.

Finom, kicsiny, de karcsú termetű alak volt, csak fejhordozása által látszott magasabbnak; arca nem ideálszép, de meglepően szellemdús. Arcszíne az a könnyen kigyulladó sárgásfehér, mely mögött a szenvedélyek, az élveteg vágyak rejtőznek, fölvetett ajkai szegletében egy gúnyos vonás, melyet hamiskás csábítóvá idomít, ha akarja, a két arcgödröcske, miknek harmadik társa szívalakú állán leskelődik. Minden vonása lesben áll e nőnek, a kérdőjegy alakú kígyózó szemöldök, az ide-oda villámló barna szemek, s a gondolatjegy vonalával áthúzott domború homlok, s ha ajkait beszédre megnyitja, az a szép fehér gyöngysor s az olykor megjelenő nyelvhegy, mely felső ajkát végigsimítja azalatt, amíg más beszédére hallgat. S ez arc, e szemek proteusi változékonysággal tükrözik vissza az indulatok kifejezéseit vagy talán csak az ügyes színjátékot. Mikor hallgat, akkor úgy tud nézni, hogy kinézi a lelket a beszélőből, s kizavarja a szónokot a szövegéből; ha pedig ő beszél, minden íze részt vesz abban, amit mond; járkál előre-hátra, minden ujja magyaráz, vállainak mozgása, fejének rázása, derekának elhajlása magyarázza szavait; és hangjában is megvan minden változat: cseng szelíden, ha biztat; recseg élesen, ha fenyeget; csattanik, mikor parancsszót kiált, és zeng, mikor csábosan hízeleg. Néha egészen odahajol ahhoz, akihez beszél, mintha a szájába akarná adni a szót; máskor meg a leghevesebb indulatkitörés közben elneveti magát, s azzal töri össze a haragjával dacolót.

És hozzá az a sajátszerű viselet. Még ma nem divat az, de holnap már az lesz.

Haja, mint minden nihilista nőnek, rövid fürtökre van vágva, s ahogy az ő szép, sűrű, diószőke haja, mely természettől göndör, homlokán fölfelé van üstökbe csavarva, bal oldalán a választékkal, ez valami férfias jellemet ad arcának, amin segít még a féloldalra nyomott kis vörös kucsma, a kacérul beletűzött gyémántbogláros kócsaggal. Deli termetét hosszú, égszínkék kaftán fedi, abból az amuri szabadon tenyésző bombyx betulina selyméből, mely fénytelen, mint a gyapot, rózsaszín, arany, platina és kékezüst pálmahímzéssel, mely hosszú uszályán körülfut; ez öltöny neve chilát fashire; keleti eredetű. Derékon széles öv szorítja át e felöltönyt, mely szinte kékezüst, platina és veresarany zománcos, erről egy kis tőr csügg alá középen, markolatával együtt nem hosszabb egy arasznál. Hanem a tőr hegyére az uráre méreg van beedzve; egy karcolás vele, bár kézen vagy arcon: rögtöni halál. Az övön alul a kaftán két széle kétfelé nyílik, s az alatta levő öltönynek a neve “palikári”. Ez egy sok redőbe szedett szoknyához hasonló bugyogó, ezüstfényű ananász szövetből, mely elöl, a jarretieren felül egy brilliant gombbal fel van csíptetve, úgyhogy a térdszalag gyémántboglárától számítva e csiptető boglárig egy arasznyira egy teljesen szabad tér marad, melyet, az európai nagyhatalmak garanciáján kívül, semmi sem fedez. Kissé merész kezdeményezés a divatban; de ha megszokhatta a világ azt, hogy a szép hölgyeknél a colliertól számítva egy arasznyi lefelé semleges területnek tekintessék, majd megszokja ezt is.

Amint Sasza asszony arcképe ebben a kosztümben megjelent, harmadnapra Bécs utcáin csupa chilát fashire-ban és palikáriban sétáló hölgyeket lehetett látni; a hajbozontok, álfonadékok eltűntek a fejekről, felviaszkolt üstök, lengő “kuka” és büszke “surgudsál” lett az idény jelszava, s hogy semmiben se maradjanak hátra, a mérgezett tőröket is átvették a divat hölgyei s a díszműárusok szerte hirdették, hogy őnáluk kaphatók igazi uráre méreggel edzett hölgyi tőrök – egy évi jótállás mellett; s divat lett a hölgyeknél bebizonyítani erős szívüket e tőrök kipróbálásával ártatlan kiskutyákon és tengeri nyulakon.

A férfidivatot már nehezebb lett oly hirtelen meghonosítani.

Mert a nihilistáknál győzött ugyan az elv, hogy a nő is egyenrangú és jogú a férfival; de a természetes ellentét azért a két nem között csak mindig megmaradt. Mikor a nők az egyenlőség tana szerint férfimódra levágták a hajaikat, a férfiak ellenkezőleg elkezdték a hajaikat hosszúra hagyva befonni, ahogy ez sok szláv fajnál régi nemzeti divat volt mindig; s most a nihilista férfiak szép hosszú hajfonadékokkal parádéztak az idegen városban, s ez a viselet pompásan illett nekik; a hölgyek rajongtak az ilyen “à la Cambyses” főkért. S minthogy a germán fajnak nincs az a hajbősége, ami a szlávnak, s egy pár hét alatt, akinek van, sem nő meg hosszúra, nem maradt más kisegítés a bécsi arany fiatalságnak a veszélyes verseny ellensúlyozására, mint álhajfonatokat rendelni meg a fodrászaiknál, akik egyébiránt igen olcsón juthattak ez idő szerint a szükséglett cikkhez, midőn a nőknél chignon, coques, toupet és à l’anglaise mind fölöslegessé vált.

De volt elég reális indok is rá, hogy Sasza asszony és nihilistái mindenben divattá váljanak Bécsben.

Mivelhogy vérszopó barbároknak, rablóknak, szörnyeknek voltak lefestve, már magában azáltal, hogy senkit sem ettek meg, semmit sem vettek el ingyen, és közönséges emberi alakok voltak: tündéreknek és angyaloknak kellett feltűnniök.

Aztán volt rá gondja Sasza asszonynak, hogy hadserege tisztjeiből a legműveltebbeket hozza be a megszállt városba, akik franciául, németül beszélnek, akik táncolni és udvarolni tudnak, akik filozofálnak és literatúráról beszélnek, whistet és écartét finomul játszanak, s társaságban fidélis cimborák. És bőkezűen szórták a pénzt mindenütt “a mi kedves barátaink, az ellenek!”

Ami azonban a leghatalmasabban meghódítá Sasza asszony számára a világváros közvéleményét, az a legelső intézkedése volt bevonulása alkalmával.

Mikor az osztrák honvédsereg a “Favoriten” vonalon kitakarodott, mikor az utolsó poggyászos szekér is elrobogott, akkor Sasza asszony egyetlen vérteszászlóalj kíséretében belovagolt a Prater-csillag felől a városba s a Burgba tartott, nem riadva vissza a tegnapi hírlapok azon csóvás fenyegetésétől, hogy ha be merészel lépni a Burgba: az alá van aknázva, a levegőbe fog röpíttetni.

Ennek az asszonynak volt annyi bátorsága, mint egy férfinak.

De bizony különben sem vettethették volna a levegőbe a Burgot az elkeserült hazafiak, mert ott egészen más intézkedések voltak téve ez alkalomra.

“Noblesse oblige!”

Miután Sasza asszony oly nagylelkűséggel lepte meg szorult ellenfeleit, a Bécset elhagyó osztrák főparancsnok is lekötelezve érzé magát azon utasítást hagyni hátra, hogy a bevonuló ellenség úrasszonyát akként fogadják, mint ahogy valódi fejedelemnőket szoktak.

Őfelsége, Árpád király, mikor a táborba lement, az egész udvari személyzetét itt hagyta Bécsben; a Budán lebetegedett királyné nem tartott nagy udvart; nehány palotahölgyből és egy udvarmesterből állt egész környezete; Ottó herceg ennélfogva bő anyaggal rendelkezett e tekintetben. Ott volt a főudvarmester, a főceremóniamester, az udvari marsall, a főasztalnok, főpohárnok, főlovászmester, főajtónálló, a fővadászmester, az irodafőnök, a fő mâitre du plaisir, a főkamarás, a fő udvari színházintendans, a fő udvari orvos, a főszakács, a fő udvari fodrász s azoknak segédserege, a kammerherrek, hofjunkerek, apródok, fourirok, conditorok, szakácsok, kertészek, kamarai énekesek és kamarai zenészek, palotahölgyek és kammerzófák s azután a kammerjunkerek kammerdienerei és kammerzófák kammerjungferei, a szolgálattevők kocsisai és a kocsisoknak az inasai teljes számmal; akiknek mind hivatalos rendeletük volt helyeiken megmaradni, a Burgban megszálló Sasza asszonyt per “euer Majestät” titulálni; neki mind a “cour” és a “lever”, mind az “assamblées” és “cercles” mind pedig a “Hofconcert” és a “Galatafel” alkalmával mindenben szolgálatára lenni.

Sasza asszony aztán ezt az egész gyönyörű cryptogamgyűjteményt, amint az rendelkezésére bocsáttatott, összepakoltatá, felrakatta egy gőzhajóra, s leküldte Budapestre – felséges ellenfelének –, ne nélkülözze őket. A Nihil országa főnöknőjének nincs szüksége udvartartásra.

E szabadelmű és demokrata elbánás nagy mértékben növelte azt a népszerűséget, amit Sasza asszony első föllépésében kivívott magának a bécsi nép előtt.

Aztán voltak merész, bizarr ötletei, amikkel egy világváros izgalmas népe oly könnyen erre-arra lendíthető.

Másfél millió ember egy egész kis ország. A nihilista államfő felhívta az elfoglalt város népét, hogy válasszon magának parlamentet, ideiglenes kormányt, s kormányozza önmagát, és hozzon magának törvényeket.

Ez a mulatság nagyon tetszett. Fiatal diákok, népszónokok, ideális jellemek, ügyes spekulánsok, ambicionált zsurnaliszták egyszerre nagy szerepekhez jutottak, s csináltak – rendet.

Az állandó parlament éjjel-nappal hozta az üdvös törvényeket. Az új polgármester volt a kormányfő, akinek azokat végre kellett hajtani.

A legnehezebb feladatokkal olyan könnyen elbántak, mintha csak Párizsban volnának. Egyik nap eltörölték a cölibátust, másik nap megszüntettek minden nemességet, harmadik nap az állandó hadsereg kötelmét mondták fel, behozva helyette az általános nemzetőrséget; egy nap behozták a progresszív adót, a gazdagokat aránylag jól megnyomva vele; s egyidejűleg konfiskálták a lakástalan szegénység számára az üresen hagyott főúri palotákat. Majd meg az adósokat örvendeztették meg egy kis moratoriummal; határoztak a gyármunkások bérfölemelése iránt; a suffrage universel keresztülvitele egy délután munkája volt, s nagy hiba lett volna, ha a rá következő éjjeli ülésben a nők szavazatjoga is törvénnyé nem vált volna. A papi jószágok szekularizációja általános felkiáltással fogadtatott el. A Nagy-Németországhoz való csatlakozás indítványát csak egy annál erősebb indítvány buktatta meg, mely szerint Bécs a háború bevégezte után “szabad város”-nak és “Reichsunmittelbar”-nak lesz kinyilatkoztatva.

A publikumnak tetszett ez a tréfa. Mulattak rajta, és énekelték, hogy “Was kommt dort von der Höh’?”

Egy napon pedig elfogadta a parlament a nihilisták által megkedveltetett római házasságot: a polygamia successivát. Ez is nagy tetszésre talált. Kivált mikor aztán még azt a jót is összekötötték vele, hogy a törvénynek visszaható ereje is legyen. Minden nőnek joga legyen azon férfi nevét viselni, akinek élettörténete az övében valami tényleges epizódot képez. Ebből némely férfira és hölgyre nézve valóságos “embarras de richesses” támadt. S miután akadtak olyan bornírt férfiak, kik messze elmaradva századunk szellemétől az ilyen névkisajátítást “brevi manu” nem voltak hajlandók akárkinek megengedni, tehát az ebből támadt vitás kérdéseket egy polgárokból és polgárnőkből alakult esküdtszék döntötte el sommás úton, nyilvános tárgyalás mellett, rendesen az alperes elmarasztalásával, mely igen érdekes, változatos és mulatságos időtöltést nyújtott a közönségnek. A karzatok mindig tömve voltak különösen a szépnembeli hallgatókkal.

Egyszer aztán megtörtént az az érdekes tréfa, amit a világvárosban “Hauptjuxnak” neveznek, hogy egy fantaszta delnő az esküdtszék elé idézteté magát a bécsi hercegprímást, aki ugyan nem tartá komoly méltóságával összeférhetőnek, hogy az esküdtszék előtt megjelenjék, vagy magát képviseltesse; hanem azzal azt nyerte, hogy makacsságban elmarasztaltatott, s nem levén többé az egyházi fogadalom házassági akadályok egyike, forma szerint odaítéltetett a férjkövetelőnek. A kedélyes bécsi nép két napig nevetett és élcelt rajta, harmadnap aztán elfeledte. Jött más mulatság.

Sasza asszony magával hozta a szentpétervári operája kedvenc tagjait, s azokkal adatott elő egy új operát a nagy dalműszínházban. Az opera címe volt “Cár és carina”. E műben összpontosítva volt minden, ami a közönség érzékeit csiklandozza, minden, ami meglepő, ami kápráztató. A meséje is nagyon felizgató. Egy orosz cár története, kit cárnéja megcsal, trónjáról letaszít, megölet; oly erős színekkel festve, aminőket csak a saját nemzete nagyságait gyűlölő önvér tud használni, oly keserűen gúnyolni az oroszt nem tudná más, mint maga az orosz. Sajátszerű izgalmas látvány ez; mikor egy ellenséges város operaházában a színpadra hurcolt cári nagyság kigúnyolt tragédiájának a nézőtért megtöltő orosz egyenruhák “bravó, bravissimo” kiáltással tapsolnak! – De még a kiállítás is valami rendkívüli volt. Előjött benne a Néva-felszentelés, pompás egyházi menetével a jégen: Szentpétervár ünnepi kivilágítása, igazi műtűzjátékkal; fejedelmi szánkázás hózivatarban; egy török hárem a képzelem egész melegségével alakítva; a dodolatánc, melyet a cárok szigorúan eltiltottak, volt okuk rá, a leányok, akik azt táncolták (az utcán) csupa virágokba voltak öltözve – és semmi egyébbe. Ezt itt igazi cserkesz bajadérek táncolták. Be lett mutatva benne egy egész orosz zenekar, ahol minden zenésznek egy olyan kürt van adva, mely csak egyetlenegy hangot ad, s csak az üteny szerint fújja mindenik a maga hangját, mikor rá következik a sor (emberekből alkotott zenegép!) és aztán egy utcai harc, ahol igazi ütlegek osztatnak ki, valódi verekedő kozák comparseriával, s végül a slovetski szent kolostor nagy mirákuluma, a megelevenülő szentképekkel. Különösen elragadó volt az északfény természethű utánzása a színpadon villanykészülékkel. A közönség nem győzte magát telenézni rajta. De ami a külpompát is elfeledteté, az az énekrészek bizarr beosztása volt. Sasza asszony nagy birodalmában fölfedezett egy nőt, akinek tökéletes basszus hangja volt és egy férfit, a leggyönyörűbb női szoprán hanggal. Tehát a carina, a primadonna énekelte a mély hangot, és játszotta a férfias jellemű nő szerepét hozzá, a primo amoroso pedig a női magas partie-t a gyönge lelkű Péter cár szerepében. Ez olyan bizarr ötlet volt, amit a világ egy színpadán sem fognak utánuk csinálhatni.

De volt is hatása a műnek. Mindennap azt adták, s mindennap fulladásig tömött házak mellett. A csatatérről jövő vészhírek, a vesztett csaták, a generalissimus flankenbewegungjai, a meglepő kapitulációk, a krakkói honvédsereg szorongattatása, a provinciális néplázadások rémjelenetei mind háttérbe szorultak a Cár és carina előadásai mögött, mind elmosódtak az északfény ragyogása s az orosz oboák orgonajátéka mellett.

Sasza asszony adott díszebédeket és táncvigalmakat is, s azokra hivatalosak voltak a Bécsben szorult excellenciás urak és főúri családok, vegyest a kormányon ülő becsületes hentesekkel és korcsmárosokkal és azoknak feleségeivel s a parlamenti celebritásokkal s a római házastársnőkkel; s ha valamelyik magasrangú úrhölgynek nem tetszett ez a társaság, s azt üzente a meghívásra, hogy migrénje van, azt Sasza asszony másnap személyesen meglátogatá. Sasza asszony maga is végzett doctrix medicinae; ő maga felvette a meglátogatott paciensnél a betegség diagnózisát, s elrendelte számára a követendő kúrát. És Sasza asszony orvosi rendeletei nem olyanok voltak, amiket ha, akarom, beveszek, ha akarom, otthagyok; ő mindent profilaktikus rendszerrel gyógyított; szabad levegő volt az orvossága. Leszedetett minden ablakot a beteg szállásának minden szobájáról, mint egykor a graefenbergi nagy gyógymester, s elvitette azokat tőle. “A szabad levegő gyógyít meg mindent.” Ez a híres Bürow orvosi rendszere volt, ki azt még az amputációknál is nagy sikerrel használta, s Sasza asszony oly csodamódon kúrált vele, hogy az ő estélyei elől aztán semmi hercegasszony sem betegedett meg többé.

Sasza asszony valóban szaktudós is volt, ez oldaláról is bemutatta magát a bécsieknek. Egy napon az orvosi egyetemen az egész fakultás és az aula hallgatói előtt egy remek műtétet vitt véghez, aminek a címe “Sangvinis transfusio”.

Egy embert hoztak be, aki öngyilkos szándékból felvágta az életereit, s akinek már annyi vére elfolyt, hogy folytonos ájulásban hevert. Most ez emberen a vérátöntéssel csinált Sasza asszony kettős kísérletet: egy patológiait és egy pszichológiait.

A halálra vált egyén kiürült véredényeit megtölté a Gauneaud-féle szivattyún át friss, meleg vérrel; de nem embertől, hanem báránytól való vérrel. És íme teljes siker koronázta kísérletét. A haldokló föléledt; de nem tudott többé beszélni, csak bégetett, mint a bárány. Íme tehát Sasza asszony ezzel bebizonyítá a tézist, mely fölött concertált, hogy az emberi lélek a vérben van; tehát az is agyag; az anyaggal együtt elváltozik; amivel a materialisták egész táborát rögtön meghódítá. Most már több lett a világ előtt, mint uralkodónő, több mint hősnő: tekintély lett belőle.

Az aula hallgatósága a remek műtét után maga vontatta a hintóját a Burgba vissza, s az egyetem díszoklevéllel tisztelte őt meg; s egész Bécs nem beszélt egyébről, mint a Sasza asszony által birkává tett emberről s a kocsiját hazahúzó ifjakról, kiken pedig nem vitt sangvinis transfusiót véghez ex arteria equina.

S azalatt odakinn szorongatták az osztrák–magyar hadsereget minden oldalról.

Sasza asszony meg tudta nyerni az alsó néposztályokat is. Ily mozgalmas időkben a munka is szünetel meg az embereknek sincs kedvük dolgozni. Hozzájárul a bajhoz, hogy a hadmozgalom miatt élelmiszereket is nehezen szállíthatnak a fővárosba. Sasza asszonynak volt gondja rá, hogy a szegény nép ne éhezzék. Maga szállíttatott élelmiszereket a fővárosba, miket ingyen osztott szét a szűkölködőknek; az mind hadizsákmány volt, amit az osztrák–magyar hadseregtől foglaltak el. Mennyi áldást kapott érte! (Nem a katonáktól, akik annyival többet koplaltak.)

Csupán egy osztály volt még, amit nem tudott meghódítani: az újságírók. Ez makacs egy had, ha a cenzor nem ül a nyakán. Felvásárolni nem lehetett őket. Az olyan nagy lapok írói, amiket a közönség elkényeztetett, megvehetetlenek. Nincs az a királyi zseb, amit valaki elfogadjon cserébe százezer ember zsebe helyett. – Sasza asszony nem nyomta el barbár hódítók szokása szerint a vele kötekedő hírlapokat: hanem talált ki valamit, hogy az újságírók előtt azt a sok zsebet bezárja. Mindenben azon törekedett, hogy a nők fölényét a férfiak fölött bebizonyítsa. Most adatott ki egy olyan lapot, melyet csupa nők írtak és szerkesztettek. A lap címe volt: Éva Almája, a főszerkesztő neve Éva von Adam, geborene von Adonai. Nyilván álnév. És aztán azt tette, hogy minden hírt és tudósítást, ami hozzá hivatalosan érkezett, ennek az egy lapnak adott csak át; sőt, miután a hadi zavar miatt minden közlekedés a külvilággal félbe volt szakítva, a külhírlapokat és levelezéseket is csupán ezen egy lap szerkesztőségének adatta ki, a többiek megrekedtek valahol; úgyhogy külföldi újdonságokat s híreket a csatatérről egyedül az “Éva Almája” tudott hozni, aminek az lett az eredménye, hogy az egész publikum “egy” Ádámmá változott, akinek csupán Éva almájára volt éhe, az lett egyszerre felkapva; azt háromszázezer példányban nyomtatták; annak hordták négykézláb a keletkező vállalatok fezőrjei a kincseket, pártolásáért esedezve, annak a lábaihoz feküdt le minden szindikátus. “Éva Almájának” két hét alatt palotája volt a Kolowratringen, s a nagy férfilapok. küszöbein elkezdett nőni a fű. Az “Éva Almája” lett a börzén az irányadó lap: az egyedül jól értesült orgánum.

Ah, a börze, az volt még csak az olympi látvány! Vakon lehetett játszani. S játékos volt elég. Maga Sasza asszony legnagyobb részt vett ügynöke, Mazrur által a szédítő játékban. Mindenki tudta, hogy Mazrur hallgatag társa a nihilista államfő (tették azt a Napoleonidák is), annálfogva minden ember azt leste, hogy mihez nyúl Mazrur, annak egyszerre rohantak a nyomába. Az aranybánya volt. Soha annyi új vállalat, alapítás nem jött létre Bécsben, mint azon hetek alatt, amidőn a nihilisták által volt megszállva.

Kivált midőn el lett törülve az a börzetörvény, mely szerint nőknek nem szabad a parketten és a coulisse-ban megjelenni. A nők beleszabadultak a börzébe! Akkor szállt azután csak új lélek az aranyborjú templomába; de nem szentlélek. A pénz orgiái voltak azok. Az aranynak és az ezüstnek bőszült szaturnáliái! Nem volt olyan képtelen vállalat, aminek rögtön részvénytársulata ne akadt volna. Kockáztatás, szédelgés, képtelen üzelem, szerencsekísértés, káprázat, nagyban rablás: mindez pyramidalis magasságra emelkedett, s a milliomosok úgy támadtak elő, mint a gomba, s a Rothschildek és a hozzájuk hasonló ínséges pénznagyságok kezdtek aggódni jövendő egzisztenciájuk miatt.

Egyszer Mazrur egy új vállalattal jelent meg a börzén. Ez a Wertheim-féle régi hírű tűzmentespénztár-készítő gyárnak részvénytársulat által megvásárlása. Alaptőke hat millió forint. A börze nem értette, minek ez Mazrurnak, hiszen jó hitelű iparvállalat, de mit akarhat vele? Itt akar-e megtelepülni? Azért csak létrejött a részvénytársulat; maga Mazrur egymilliót írt alá, s az alakító közgyűlésen megválasztatott elnöknek. – Másnap aztán megtudta a börze, hogy mire spekulált Mazrur. Sasza asszony elhatározá, hogy valamennyi töltényszekerét átalakíttatja Wertheim-szekrényekké, amivel az lesz elérve, hogy az ily töltényszekereket az ellenség granátjai fel nem gyújthatják, azokkal egy égő városon is keresztül lehet szekerezni, s ha az ellenség kezébe jutnak, az nem nyithatja fel azokat, s nem lőhet az elfoglalt ágyúkkal.

E célból Sasza asszony rögtön rendeletet adott kétezer ilyen Wertheim-lőszertartó kiállítására az új társulatnak, kétmillió forint értékeig.

Erre a hírre természetesen, hogy felszökkentek a szekrénygyár részvényei száz percenttel a parin felül. Most vette már észre a börze, hogy hová látott ez a Mazrur.

Dehogy vette észre!

Egészen más oka volt Sasza asszonynak a Wertheim-gyárat Mazrur kezébe juttatni.

Már ő akkor megkapta a hírt a krakkói és czenstochowai megrendítő eseményekről. A vakon táncoló Bécsben majd csak akkor tudják azt meg, ha a nihilisták utolsó csapatja is kivonult onnan; addig senki sem kap levelet, még a követek sem.

Azokat elfogják a portyázók, s hasztalan lármázni érte. Hja, Messieurs, c’est la guerre.

Ekkor aztán Sasza asszony agyában egy régen érlelt terv mérge fakadt ki: elhatározá, hogy ha mindent vesztenie kell, legalább ezt az egyet megteszi.

Ha még nem találta volna ki valaki, hogy mi ez a terv, annak majd elmondjuk rendén.

Sasza asszony nem jött Bécsbe “ingyen” játszani komédiát.

A Nemzeti Bank kincsei

Három nap óta minden közlekedés megszűnt Bécs és a külvilág között. A nihilisták semmi hírnököt nem bocsátottak Bécsbe.

Az “Éva Almája” naponkint új meglepő diadalhíreket hozott az anastater borzasztó hatásáról, mely Krakkó egy negyedét egy perc alatt romba döntötte; a honvédsereg alkudozásairól a fegyverlerakás iránt, azután megint a második anastater rombolásáról; a repülő lovasság megérkeztéről Krakkó alá; a honvédsereg kétségbeesett kitöréséről Krakkóból s a német határon át megkísérlett meneküléséről, annak meghiúsultáról a repülő lovasság jókor megjelenése által; a Krakkóba visszaszoríttatásról, mely után most már csak a föltétlen megadás várható minden nap.

Senki sem kételkedett benne, hogy ezek mind így történtek meg. A nihilistáknak volt gondjuk rá, hogy fenséges ellenfelüknek, a generalissimusnak is juttassanak ezekből a jó hírt hordó lapokból. Azokból meríté ő a leghitelesebb tudósításokat.

Mikor aztán a kapitulációt várta másnap reggel az olvasóközönség, s rohant az “Éva Almája” reggeli lapját mohón falni, talált ahelyett egy gonosz hírt a lap élén, melyet az előzmények után legkevésbé várhatott valaki.

– A múlt éjjel a Burgban egy orgyilkos háromszor lőtt revolverrel Alekszandra elnöknőre. Az elnöknő megragadta a gyilkost, s tőrével leszúrta. Nem tudni, ki volt ez ember, mert meghalt. Nála levő iratok nagy kiterjedésű összeesküvés nyomára vezettek.

Következtek az esemény természetes corollariumai.

Mától fogva a rendőrséget az orosz hadsereg főparancsnoksága fogja kezelni. A parlament ülései megszűnnek. Ostromállapot jön. Martialis törvények és haditörvényszék. A fegyvereket beadja mindenki. Két nap múlva házkutatás. A város minden része katonai megszállással foglaltatik el, s csak igazolvány mellett lesz megengedve a közlekedés. Este tíz órakor minden kávéház bezáratik; a színielőadások megszűnnek; s a tízórai hármas ágyúlövés után csak lámpással szabad járni az utcán, a gáz ki lesz oltva. Éjfélen túl mindenki elfogatik, aki az utcára kilép.

No ez bizony elég kellemetlen átváltozás az eddigi “gaudeamus igitur”-ból.

Mazrur is csak a börzekávéházban olvasta a hírt. Rögtön vágtatott fel a Burgba, és sietett Sasza asszonyhoz. Szabad bejárása volt hozzá minden időben. Egyedül találta.

– Ki volt az az átkozott? – kérdé, ajtóstul rohanva be hozzá. – Lengyel volt, ugyebár? Vagy magyar? Vagy emigráns bojár?

– Senki sem volt, semmi sem volt! – felelt rá ridegen Sasza asszony, s a két szemöld kérdőjele s a homlokredő felkiáltójele élesebben volt rajzolva arcán, mint egyébkor. – Koholmány az egész.

– Ah, haha! – Mazrur elkezdett nevetni.

– Ne kacagj! Te őrült! – kiálta fogcsikorgatva Sasza asszony, s öklével mellbe ütötte a Herkulest. – Tegnap agyonzúzták a krakkói hadseregünket, az egész repülő lovasságunkat, átverték mind Németországba, s elvették tőlünk Czenstochowát.

– Kicsoda?

– Kicsoda? Az Isten vagy az ördög; vagy mit tudom, kicsoda azok közül, akiknek létele lehetetlenség. Kicsoda? Egy ostoba fajankó, aki megüli a szombatot, nem issza a bort, s annak a nősténye, egy rózsaarcú mosolygó báb; a te növendéked, ki tőled megszökött, s annak a híme, ki téged megrugdalt. Ezek tiportak el minket. Kétszáznyolcvanezer ember! Hatvanezer lovas! Minden ágyú, egész Czenstochowa, minden készletünkkel! Pokolbeli, égbeli (mindegy az!) repülőgépek dolgoztak ott. Ez a férfi s ez asszony készíté nyíltan, mindenki tudtával, s mindenkitől kikacagva azt a gépet, mely most egyszerre ezerével támad a fejünk fölé, s minket a sárba gázol. Átok a fejedre, hogy nem tudtad őket megvenni vagy megölni; mikor a médiumok ezt már előre megjósolták neked.

(A nihilizmus együtt jár a spiritizmussal, a lélek anyag, s holta után mediumok által közlekedik: ebben hitt Sasza asszony is.)

Mazrur tehetetlen tömegnek érzé magát e rémhírekre. Haja sok volt Sámson fejének, de eszméje kevés.

Sasza asszony lábával toppantott, s saját üstökét tépte az öt ujjával.

– Mit akartam én? Meg akartam alázni egy fejedelmi asszonyt, akinek apái az én apáimnak cárjai voltak; azt akartam magam előtt térden látni, és kegyelemért könyörögni hozzám maga és koronás porontya számára. És aztán nem adni neki kegyelmet, hanem elvinni őt magammal, hogy legyen egyedül rab, ahol mindenki szabad; aki egyedül volt szabad akkor, midőn mindenki rab volt!

– Ezt a Junót, ezt a császárnét akartam megalázni; elvenni tőle országait; népei szívét; asszonyi méltóságát; s mikor a célnál állok, akkor fölém kerül egy repülő féreg, egy méh, megszúr fullánkjával, és halott vagyok. Ah, csak asszony ne lett volna! Ha az a férfi, aki legyőzött, egyedül jött volna, odavetném magamat lábaihoz, széttárnám előtte keblemet, s azt mondanám: ide lépj, taposs rám; isten vagy, imádlak! De nőt is hozott magával. Miért veretett meg egy asszony kezével?

– Nincs segítség? – kérdezé Mazrur.

– Segítség? Bolond! Azok repülnek, mint a sasok; a mi léghajóink tekenősbékák ellenükben. Nekünk haza kell mennünk. S azután nem tudom, mi lesz. És még a pétervári banktól kivett igazi aranykészletünkből is elfoglaltak tízmillió rubelt. Mazrur! Nincs itt most siránkozni való idő. Szégyenlem, hogy annyit fecsegtem hiába. Pfuj! Asszony voltam. Legyünk férfiak; álljunk bosszút. Ej, nem kell nekem vér. Ma megsiratják, holnap elfelejtik. Nem csinálok én romhalmot Bécsből; de egy olyan sebet akarok rajta ütni, amit ez az ivadék ki ne heverjen, amíg él. Én elviszem a bécsi nemzeti bank kincseit.

– Hüh! – szörnyedt el Mazrur, s atlétai termete egy megriadt gyermek hunyász torzképe lett. – Az lehetetlen! A bank kívül-belül lepecsételve a nagyhatalmak követeinek címereivel, a trezorok Brahma-zárral ellátott betörhetlen vasajtóktól őrizve. Azonkívül van egy titkos gépezet, melynek nyitja a bankkal átellenes házba van vezetve. Ott felváltva őrködik egy bankhivatalnok éjjel-nappal; s annak az az utasítás van adva, hogy ha bárminő gyanús zörejt hallana a banképületben, a gépezet rúdját fordítsa el, s arra az egy mozdulatra minden trezor föld alatti boltozata megtelik vízzel. Ha pedig erőszakkal visszük el a kincseket, ha az tudomásra jut, minden nagyhatalom egyszerre miellenünk fordul, s mielőtt Szentpétervárig jutottunk volna, már felmorzsoltak bennünket, s zsákmányunkat is visszavették.

– Te hallgass! Nem kértem tanácsodat. Te teljesítsd, amit én parancsolok. Én úgy viszem el a bank kincseit, hogy azt maguk a bank igazgatói sem fogják észrevenni; csak majd egyszer nagy későn, évek múlva vezeti őket rá valami véletlen, hogy ki vannak rabolva. És akkor sem fogják bebizonyíthatni, hogy ki által. Jegyezd fel utasításaimat. De ne! Ne írj fel semmit. Tartsd a fejedben; ahol fennakadsz, kérdezd meg újra. – Tehát legelső dolog a pecsétek. Ez a legkisebb akadály. Te értesz a technikához; hiszen tanítottad azt a Sabinádban. Az orthoclasporcellán agyagból egy gyűrű nagyságú gyurmát rányomsz a pecsétre, azt a fegyvertár kohójában kiégetteted, olyan lesz, mint az eredeti carniolba metszett pecsétnyomó; akkor a felragasztott papírszalagokat bizton letépheted; a pecsétnyomók birtokodban vannak. Nehezebb feladat a bank udvarára való bejutás, mert a kapukon át nem lehet; ott mindenki meglátná. De ez is kivihető. Egy léggömb elég, hogy tíz embert fölemeljen, egy másik léggömb pedig utánuk viszi száz kiürített léggömb hüvelyét. Ezeket teherszekerek viszik éjjel a banképületig. A léggömbök mind fekete fátyolszövettel legyenek bevonva, hogy a sötétben ne lehessen őket látni. A két első léggömböt eresszétek le a mondott teherrel a bank négyszög-épületének udvarára. Mind a tíz ember a leggyakorlottabb aeronautákból legyen válogatva, kik értenek a légjárók megtöltéséhez, felbocsátásához és leszállításához. Az üres léggömbhüvelyeket meg lehet tölteni a bank helyiségében levő gázvezeték csöveiből. – Most előttünk vannak a zárt ajtók. Mikor a bank helyiségeit lezárták, az jelenlétemben történt; mert csak úgy vállalhattam felelősséget azért, hogy minden kincs ott marad, ha előbb meggyőződtem róla, hogy csakugyan ott is van minden. Tehát a következő ajtók felnyitandók: első udvaron a főlépcsőről benyíló egyszerű ajtó 1. számmal. Ez az igazgatósági lakosztályba vezet. Strutt-féle zár, a kulcs száma 15,282. Innen átjárás van a bank pénztárába, melynek ajtaján Cotterol-féle négy oldalra csukó zár van; ennek a kulcsszáma 42. (A számokat írd fel.) Mikor a pénztárba eljutottál, akkor ott találsz három nagy vasszekrényt, melyek az egész falat elfoglalják, mind szélében, mind magasságában. Az egyikben áll a forgalomra szánt arany – és ezüstpénz, tízmillió; a másodikban a tartalékbankjegy tízes, százas és ezres csomagokban, százmillió; a harmadikban állnak a visszaváltott bankjegyek. Ez már szemét. Mind a három szekrénynek Brahma-zára van, a saját kulcsán kívül semmivel fel nem nyitható, valamint a föld alatti kincstartó boltozatoknak. Az első szekrény kulcsszáma 162, 818, a másodiké 38,001, a harmadiké 200,012. De a főkulcsokon kívül még mindeniknek van egy a, b, c és x, y, z betűkkel megkülönböztetett közép és kisebb kulcsa. A legkisebb kulcs nyitja ki a legbelső fiókot. Ebben a fiókban nem áll egyéb, mint a föld alatti trezortermeknek fő- és mellékkulcsai külön-külön. Egyik a bankigazgatónál, másik a főkönyvvezetőnél, harmadik a pénztárigazgatónál áll rendesen, most oda vannak elzárva, s csak a szekrények kulcsai adattak át a három hivatalnoknak a lepecsételéskor. – Most figyelj jól. Valamennyi szekrényt és ajtózárat mind a régi Wertheim-cég készítette. Most ezt részvénytársulat útján megszereztük. Te vagy a társulat elnöke. A gyár ügykönyvének a nyomán a tudtodra adott számok segélyével valamennyi kulcsot mind megszerezheted; lehet, hogy megvannak párban is készen, hogy ha netalán elvesznének, megszerezhetők legyenek; de a rajzaik, mintáik bizonyosan megvannak a mintakönyvben, s saját munkásaink azokat utánakészíthetik. És akkor, megkapva a trezorkulcsokat, azokkal minden kincstár ajtaját sorban kinyitod egész kényelemmel.

Mazrurnak izzadság gyöngyeivel volt tele a homloka. Sasza asszony folytatá:

– Most hallgasd meg, hogy mit tégy tovább. A banknak öt föld alatti kincstára van. Kettőben áll az ezüst, háromban az arany. A föld alatti bolt bejáratánál van egy süllyesztő gépezet, melyet kétféle gép hajt választás szerint, egyik gőz-, másik embererővel. Ez a gépezet bocsátja le a pincetornácig az érccel terhelt öblös kocsit s ez vontatja fel. E kocsi 160 pénzeszacskóval telik meg, mely ezüstben 75 ezer, aranyban 800 ezer forintot tartalmaz. A trezorok mindegyike egy-egy tíz láb magas boltozatos terem, mellékgádorokkal és fülkékkel, ölnyi széles kőfalai belül vaspáncéllal burkolva s alul a talapzat is erős vaslemezzel födve, hogy azokba mind kívülről a falon át, mind alulról, valami szomszéd házból ásott aknán keresztül betörni ne lehessen. Ablakai hármas rostéllyal vannak elzárva. Ez odúkban jéghideg a lég mindig, a szél húz rajtuk keresztül. Az első trezor hat öl hosszú és három öl széles. A legmélyebb fülkében van egy rézlap, az első alapkövet letevő osztrák császár, Ferenc emléke belevésve. A többi fülkék mind egész a boltozatig telerakva pénzeszacskókkal, mikben a vert ezüst áll, minden zacskó a torkán lepecsételve s a hurokhoz kötve annak a hivatalnoknak névjegye, aki annak a tartalmát megszámlálta. A hosszú boltozat alatt végig állnak ily pénzzacskókból felrakva a hét láb magas és négy láb széles gömbölyű és négyszögű tömör tornyok; a zsákok ritka szövetén átcsillog a tallérok fénye. Mindegyik toronyra rá van írva az összeg, melyet tartalmaz. Az első hengeridomú pénzbástya másfél millióval kérkedik; szomszédja, a hombár alakú ezüstmamelon már két és fél milliót vall be. Ez első trezorbolt hatvanmillió ezüstöt tartalmaz.

A második kincstárbolt, melyhez ismét más vasajtó vezet, más kulcsokkal, többnyire aranyat rejt. Az arany két láb hosszú faládákban áll, vagy nagy födeles szekrényekben, ötszáz darab tízforintosokat tartalmazó zacskókba szorítva. Egy szekrényben van 500 zacskó, s annak a súlya 31 mázsa. Itt 87 millió frtnyi arany van eltemetve.

A második trezorból jutni egy harmadik pincébe; itt arany van felhalmozva rudakban, miknek mindkét vége a hitelesítő bélyeggel van ellátva. Egyes ládák fontszámra megbecsült “pepitákat” tartalmaznak. Az állványokon kúp alakú “királyok” és a szekrényekben ellapított bandelettek, minőkkel Kínában szoktunk fizetni. Ugyanitt vannak szekrényekben a külföldi arany pénznemek is, különösen indiai rúpiák és portugale-ok. E kincstár becsértéke ötvenötmillió forint.

A negyedik trezor a banképület északi szárnya alatt van; az egyetlen nagy szekrényt rejt magában, mely egy alacsony fülkében még külön el van zárva vasrostéllyal. E szekrényben hever negyvenegymillió forint, újveretű Árpád-aranyokban.

Az átelleni ajtó nyílik az ötödik trezor termébe, mely ismét ezüst barre-okat tartalmaz. Feketésszürke vastag téglák azok: 60 fontot nyom egy-egy. Rajtuk a készítő bankház stampigliája benyomva: “Sharps et Hilkens, Bullionbrokers, London, A. 772. B.” Mellékelve hozzájuk a hamburgi próba, az ezüst valódi értékét bizonyító. Ezen téglák tűzhely alakban vannak egymásra halmozva. Mind együtt ötvenhétmillió forint van bennük.

Tehát az egész bank kincse háromszázmillió forint.

Ez most a kezünkben van. Te a trezorokat felnyitva, a zacskókat fölemelteted a géppel, s átrakatod a léggömbök hajóiba. Egy nap húsz léghajó megrakodhatik. Azok éjjel, amint a gázvilágítás a városban kialudt, egymáshoz kötve a bank udvarából felszállhatnak. Te magad ott légy a léghajókon, s intézd okosan a leszállást. Én intézkedem, hogy akárhol szálltok le a városon kívül, szekerek álljanak készen, melyek a kincset átvegyék, s elszállítsák az arzenálba, ahol én magam fogom azokat átvenni. A másik éjjel a léggömbökkel visszatérsz a bankhoz a szekerek által vontatva, s az elhozott zacskókat visszaviszed. Azok meg lesznek töltve a velünk hozott alfenide tallérokkal és alumínium aranyokkal; azokat visszarakatod a maguk helyére. Öt nap alatt elkészülhetsz az egész munkával; s mikor az igazi ezüst és arany helyett ott lesznek az álpénzek, az ezüst barre-ok helyén az ólomtéglák, a pepiták kicserélve pinchbeak és similor darabokkal, akkor bezársz ismét minden trezort, s lepecsételed az ajtókat. – Nos, fázol talán?

– Nem. El vagyok ragadtatva. Szédülök. Ez mind meglesz. De egy dolog aggaszt. A felveendő kincs iszonytató tömeg. Százötvenezer forint ezüstben és egymillió forint aranyban dolgot ád két lónak elvontatni. Nekünk pedig tengelyen kell mindent elszállíttatnunk. Krakkó miatt a vasutat nem használhatjuk, s a magyarországi vasutak mind fel vannak előttünk szaggatva. Tehát ennyi ezüst és arany elszállításához kell hétszázötven szekér. Ha mi hétszázötven szekérrel háromszáz mértföldnyi úton keresztül pénzt szállítunk, emberi lehetetlenség, hogy azt az egész világ meg ne tudja.

– Arra is gondoltam – felelt Sasza asszony, gúnymosollyal ajkai körül –, azért leszek én magam az arzenálban. Az osztrák fegyvergyárnak van ötven ágyúöntő gépe. Az aranyat, ezüstöt megöntetem ágyúknak: hat ló csak elbír egyet; lesz kétszázötven ágyú a hétszázötven szekér terhéből, s azt a kétszázötven ágyút egy rakáson, trombitaszó mellett viszem el, az egész európai diplomácia szeme láttára, fényes nappal.

– Pompás! – kiáltott fel Mazrur, szokott gorillakacajával. – Hanem még egyet legyen szabad megjegyeznem, imádatra méltó asszonyom. Ahol ötven ágyúöntő gépnél háromszáz ember működik, ha mind a saját emberünk is, lehet-e arra gondolni, hogy azok haláluk órájáig híven meg fogják a titkot tartani? Nem történhetik-e meg, hogy az ágyúöntöde agyagmintáiban egy-egy kis áruló atom az ágyúanyagból ott marad, s tanúbizonyságot tesz afelől, hogy vas és messing helyett ezüst és arany lett ágyúnak öntve?

Sasza asszony egymás fölé tette karjait, s szánalmas megvetéssel tekinte Mazrurra.

– Hát nem tudod-e, hogy az arzenál alá van aknázva? Nem történhetik-e meg az a véletlen, hogy mikor az utolsó ágyúöntéshez igazi vasat és rezet olvasztanak, az egész öntöde, minden munkásaival együtt a levegőbe repül?

Mazrur kegyetlenül kacagott. Csak háromszáz ember életéről volt szó. Mi az egy háborúban?

– Ez a véletlenség megtörténhetik – szólt Mazrur. – És akkor a németek háromszázmillió aranya, ezüstje velünk jő. Illetőleg még tízmillióval több, ami a pénztárban áll.

– Nem. Azt ott hagyod. Ha azt elvinnők, arról az egészre rájönnének. Ahelyett valami mást viszünk el: a tartalékbankjegy összegét, százmilliót.

– Hát ahelyett mit hagyunk ott?

– Majd elmondom. A banképület déli részében van a bankjegygyár. Hogy megértsd, mi a teendőd, le kell előtted írnom az egész bankjegygyártást, ahogy az az osztrákoknál be van rendezve; ők maguk világosítottak fel mindenről, midőn bankjukat nagylelkűen lezároltam.

Neked tizenöt nyomdászt kell magaddal vinned és tíz erős munkást, aki a gőzgép helyett a gépkerekeket hajtja. A gőzt mi nem használhatjuk, elárulna a kéményen át bennünket. Feladatod lesz azt a százmilliót kinyomatni s az új jegyekkel a tartaléktőke jegyeit kicserélni. Evégett a II. pavillon II. emelete 3. folyosóján az 1. számú ajtót felnyitod a 92,054. számú kulccsal. Onnan bejutsz a vésnöki műterembe. Ennek a 13,512. számú kulccsal nyíló szekrényében megtalálod a bank jelenlegi ezeres, százas és tizes jegyeinek “patrice”-ait. Jegyezd meg jól: csak a patrice-ok vannak meg, a matrice-ok meg vannak semmisítve, majd megmagyarázom később, miért. Egyetlen eredeti acéllap van, melyet többféle művész készített el; de azt nem használják, az az igazgató kezében van. Ez eredeti acéllapba egy gép segélyével egy lágyabb acélhengert forgatnak mindaddig, míg annak felszíne az eredeti metszés legfinomabb karcolatát is, mint kiálló domborrajzot veszi fel magába; akkor azt a hengert kemény acéllá edzik. Azután ezzel a hengerrel ismét más lágy acéllapba nyomtatják bele az eredeti rajzot, s akként tizenöt, egymáshoz egészen hasonló matrice-ot nyernek, s az öt sajtógépen egyszerre tizenöt példányt állítanak elő ugyanazon bankjegyből. A nyomda helyiségeiben meg fogja találni az odavitt nyomdamesterünk a bankjegypapír-raktárt, a légszivattyús papíráztató gépet, s a bankjegyszárítót gázmelegítéssel. Mindezekre jól kell ügyelni, hogy az új bankjegyek egészen hasonlítsanak a valódiakhoz. És még akkor sem fognak hasonlítani! Ezt is tudd meg, hogy miért. – Minden egyes matrice-lap egy külön series bankjegyét nyomtatja. Mikor az acéllap készen van, akkor még egy kevés gyémántport hintenek rá, és azt szarvasbőrrel végigdörzsölik rajta. Ezáltal olyan vékony, kuszált vonalok támadnak az acéllapon, miket puszta szemmel meg nem lehet látni; hanem amint egy bankjegyet a gázgórcső mögé tesznek, mely ezerszer nagyít, egyszerre előtűnnek rajta azok a kuszált vonalkák, s bizonyítják, hogy a bankjegy igazi. Azért hasztalan minden utánzás; még ha valaki az eredeti patrice-ot megkapja is, s azzal készíti el a bankjegylapot, rajtakapják a hamisításon. Az eredeti acéllap gyémántpor karcait nem lehet utánozni. Ezek minden seriesnél más meg más rajzot adnak, s ezek által ismeri ki a bank saját jegyeit az utánzottak közül. Ezért kell kicserélnünk a magunk által gyártott bankjegyekkel az ő saját gyártmányukat. S ha az is meglesz, akkor aztán csak tőlünk függ, hogy meddig hagyjuk őket élni. Nem törhettük őket össze a csatatéren, össze fogjuk törni a pénzpiacon. Egész financiájuk, nemzetgazdaságuk ennek a nemzeti banknak a lételén alapszik. Hadd építsék erre az alapra palotáikat, kunyhóikat, vasutaikat, kikötőiket, kereskedelmüket. Évekig nem fogják észrevenni először azt, hogy a kincsük nem arany, nem ezüst; mert az otthagyott tízmilliót sem adják ki, s évről évre szaporítani szokták érckészületüket, ahhoz ők hozzá nem nyúlnak. Másodszor nem fogják észrevenni, hogy százmillió igazi bankjeggyel több van forgalomban, mint amennyit ők közrebocsátottak, mert ami hozzájuk visszakerül, az a górcső alatt is igazi bankjegynek mutatja be magát. Egyszer aztán, mikor idejét látjuk, felébresztjük a kétséget, s akkor egyszerre kifog tűnni, hogy semmijük sincs, hogy koldussá vannak téve. Ki által? Hogyan? Talány marad. Vádolni fogják a bank fejeit, a kormányt, magát a császári családot. És akkor aztán összeomlik az egész kártyavár, aminek ország a neve; s palotákban és kunyhókban nem lesz más, csak koldus, s ez az egész nép mint tönkrejutott csaló fog a sárba hullani, ahonnan nem kel fel többé. A sírból még van föltámadás, de a sárból nincsen.

Mazrur lelke kéjelgett e nő mámorító szavaiban.

– Minthogy mégis lehetséges, hogy az a munka némi zajt okozhat, lesz gondom rá, hogy a bank melletti utcákon éjjel-nappal szakadatlanul járjanak végig ágyúink és társzekereink, miknek zörejétől az őrködők semmi neszt sem foghatnak el; s éjjel, mikor léggömbjeitek felszállnak, fáklyakíséret mellett fognak szekérvonataink járni; a fáklyalobogványtól idelenn senki sem fogja észrevehetni a fekete léggömbök illanását odafenn.

– Hát azokkal a nyomdászokkal mi történik, akik a bankjegytömeg kinyomását eszközölték, hogy ne fecsegjenek?

– Megjutalmazod őket gazdagon. Azután megesküdteted, hogy soha egy szót nem fognak abból kibeszélni, ami titok.

– Mire esküdtetem őket? Az istenre vagy az ördögre? Egyikben sem hiszünk mi, egyiktől sem félnek ők.

– Ne szakítsd félbe szavaimat. Bánom is én: esküdtesd meg őket a nagy mammut csontvázára. Csak esküdtesd meg. Beszélj nekik a becsületről is, amit tudsz. Azután ültesd fel őket a munkában részt vett léghajósokkal együtt egy léggömbbe, s mint nem harcolókat bocsásd el őket örök szabadsággal. Csak egyre ügyelj. A léghajójuk szellentyűjének sarkait ne mulaszd el durrolajjal megkenni. Mikor aztán le akarnak szállni valahol a földre, s a szellentyűt felnyitják, a sarkok dörzsölésére a durrolaj elrobban, s meggyújtja a léggömb könenyét: és akkor aztán – a te embereid meg fogják tartani az esküjöket bizonnyal.

– Ezt nevezik “verticalis deportatio”-nak a XX. században.

– Most megkaptad az utasításaidat: eredj.

Öt napig tartott már a szigorú ostromállapot a legkedélyesebb világvárosban; e napokat Sasza asszony folyvást az arzenálban tölté. Az arzenál kéményei kibeszéltek annyit, hogy az ágyúöntödék éjjel-nappal dologban vannak. Ebből kiokoskodta a leleményes népelme, hogy a nihilisták ágyúkat öntetnek; az rávezetett arra a következtetésre, hogy valahol bizonyosan sok ágyút elvesztettek. Ezt összevetve az ostromállapottal, a félhivatalos “Éva Almája” naponkinti diadalhíreivel, kisült a végeredmény: a nihilistákat valahol bizonyosan nagyon megverték. Hatodnap aztán légbe repült az arzenál ágyúöntödéje. Azt mondták, hogy az egy önfeláldozó osztrák tüzér hőstette volt.

Másnap kétszázötven teljesen fölszerelt csataágyú hagyta el a bécsi arzenált; mindegyik elé hat ló volt fogva. Szokás szerint minden löveg ércteste vízmentes ponyvaburkolattal volt bevonva, s elöl a szájánál bőrszeleppel bekötve; így senki sem vehette észre, hogy a kétszázötven ágyú közül egyetlenegy sincs kifúrva.

Azok trombitaszó mellett vonultak keresztül Bécs főutcáin, valamennyi európai, ázsiai és amerikai nagyhatalom nagyköveteit felrázva nagy álmaikból, mikor ablakaik alatt végigrobogtak…

A jégtengerszem

Most már Sasza asszonynak egyedüli terve maradt: visszavonulni Lengyelországba a megkapott zsákmánnyal.

Visszavonulási terve, melyet táborkari főnöke, Jerivanszki Sergius terjesztett eléje, ez volt:

Az ellenfél dunántúli hadseregét a lovasság tömeges támadásai által folytonos összpontosításra kényszeríteni, és a komáromi és budapesti táborhelyek közül ki nem bocsátani. Triesztet folyvást ostromzárolni az utolsó óráig, amidőn aztán ez a messze előretolt dandár mint elveszett őrpont magára hagyatik. Azalatt tüntetés végett a tiszai vonalat erőszakolni, hogy a Nagyváradon alakult hetedik hadtest sakkban tartassék. Eközben a Stíriát megszálló gyaloghadtest csendesen felvonul Bécsbe, s felváltja az innen kivonuló deréksereget, mely a válogatott csapatokkal a nagyszombat–kézsmárki vonalon halad északkeletnek; ezzel együtt Sasza asszony, a vezérkar, a tábori főpénztár és az új kétszázötven ágyú. Mikor ezek Kézsmárkra megérkeztek, akkor a bécsi megszálló hadsereg gyors menetben megindul Morvaország felé, magához veszi az olmüczi figyelő hadtestet, s egyenesen Krakkónak tart. Ezáltal megelőzi a krakkói honvédseregnek azon netaláni tervét, hogy a Kárpátok átjáróit Galícia felől a visszavonuló oroszok előtt elfoglalja. A Kárpátokon most a magyar galíciai három vasúton kívül még gyakorolható átjárók vannak Zborónál, Gaboltónál, Pivnicánál és az európai kéjutazók kedvéért, meg az újabban nyitott rézbányákért járhatóvá tett javorinai hegyháton keresztül. Miután mindezen átjárók most a nihilista sereg hatalmában vannak, semmi akadály sem látszik azon tervüknek útjában lenni, hogy gyaloghadtesteikkel Galíciába kivonulhassanak, amíg lovaghadtesteik a visszavonulást álcázzák, s akkor aztán az elfoglalt sambori táborhelyre támaszkodva, erejüket egyesíthessék.

Csak egy körülmény maradt rájuk nézve kiszámíthatatlan. Azok a Tatrangi-féle aerodromonok s annak a sérthetlen hadai.

Mi e repülőgépek titka? Fűtőszer mozgatja-e azokat? Kifáradnak-e bizonyos idő múlva, s le kell szállniok fűtőszert bevenni, mint a gőzgépeknek? Más magyarázata nem adható annak a kérdésnek, hogy a czenstochowai nagy diadal után hogyan jöttek e gépek még a Budapesten és Komáromban levő seregeik segítségére? Ez bizonyosan hosszú út nekik, ily nagy, ellenségtől megszállt területen keresztül. Mert ha tetszés szerint tudnak repülni akármerre és akármeddig, sehol a “sportnak” olyan nagy tere nincs előttük, mint most Magyarországon, ahol hatvanezer baskírt, kozákot, cserkeszt hajszolhatnának egyik folyampartól a másikig.

A nihilista hadvezérek nem ismerték az aerodromonok pszichológiáját. Igenis: a gép lélektanáról beszélünk. Ez csak revenge azért, hogy ők az emberi lélek létezését is tagadják. Mármost ismerkedjenek meg a géppel, melynek lelke van.

Az aerodromonnak nincs vadászszenvedélye; neki a háború nem sport, hanem – megmondta már, hogy – “üzlet”.

Magyarországon az ellenségre nézve legrosszabb időszak hadjáratnak a nyár. A tavalyi eleség el van már fogyasztva, s az idei még nincs betakarítva; a lábasjószág a Tiszán–Dunán túl van hajtva. Itt félmillió katonát élelmezni nem lehet. Ha azoknak a galíciai élelmezési vonaluk el van vágva, sőt a főraktáruk el van foglalva, akkor ki vannak éheztetve.

Mikor Sasza asszony hadserege zömével Znio-Váraljáig eljutott, akkor megtudta, hogy mit csinálnak az aerodromonok s Tatrangi sebhetlen vitézei.

Mind a három vasút indóházaitól egyszerre kapta a távirati tudósítást, hogy a múlt éjjel megérkeztek a repülőgépek, több ponton csapatokat szállítottak le, melyek visszaverhetlen támadással foglalták el az indóházakat, arra az összekötő hidakat felvettették, az alagutakat eltorlaszolták, s ágyúkkal megrakták, a szorosokra óriási szikladarabokat hengerítettek a magasból, úgyhogy mind a három vasúti vonalról mint járható útról le kell mondani.

“Akkor erőszakolni kell a hegyi utakat!” Ez volt a vezérnő parancsa.

Tábornokai másnap megkísérlék e parancs végrehajtását.

“Nem lehet!” – ez volt a válasz. – “Képtelenség harcolni oly ellenség ellen, ki egy hegyi útnak a két oldalfalát a magasban elfoglalja, s azonfelül sérthetlen testtel odaáll az út közepére.”

“Veressétek agyon felét a seregnek!” – hangzott az újabb parancs. – “A másik felével gázoljátok el a sérthetleneket.” Az orosz hadtömegek mindig készen vannak ily hőstettekre.

A halál nem félelmes nekik ott, ahol nyomában jár a bosszú. Hanem a repülőgépek nem adtak nekik alkalmat e szörnyű hősi áldozatokra. Egy éjjel úgy telehordták a hegyszorosok útjait óriási szikladarabokkal, hogy azokat náluk nélkül egy évig nem teszi emberi kéz járhatókká. Hasztalan minden erőlködés. A sziklafalat nem lehet ostrommal bevenni. Hasztalan minden csel, furfang; a “látó” gépek egész éjjel ott cirkálnak a bércormok fölött, le-leszállnak a mély völgyekbe, villanyfényükkel bevilágítják a völgyeket, a hegyvágányokat; nincs mód éjszaka, nyaktörő ösvényeken bár átkapaszkodni a hegyhátakon; minden havasi kunyhó őrökkel van megrakva, s a lopózva közeledőt ezer ölnyi távolból figyelmeztetik a pattogó golyók, hogy rossz helyen jár. Nincs átjárás semerre!

– Akkor mi itt meg vagyunk fogva! – kiálta kétségleesetten Jerivanszki táborkari vezér.

– Mit? Megfogva? – szólt büszkén Sasza asszony. – Ha Hannibal át tudott menni a Szent Bernát hegy havasain elefántjaival, ha Napóleon át tudott törni lovassággal és ágyúkkal az Apenninokon; ha Diebics Zabalkanszki keresztül tudta vezetni az orosz sereget Kernabadnál a Balkán gerincein, ha a Kaukázust, a legvitézebb néppel harcolva, el tudták foglalni vezéreink; ha Suvarov át tudott menni a svájci Alpeseken, mi nem tudunk-e átmenni a Kárpátokon?

– Nem – felelt Jerivanszki Sergius. – A Balkánon, az Apenninokon, az Elboruson, az Alpeseken lehet erőszakolni az áttörést, de a Kárpátokon nem.

Az orosz vezérnek igaza volt. A Kárpát nem olyan hegylánc, mint a többiek. Az Alpeseknek, az Apenninoknak, a Kaukázusnak vannak jéghegyei, vannak örök havasai; azok betöltik a hegyszakadékokat, s jéghegyen, havason át, fáradsággal bár, de utat lehet törni. A Kárpátnak pedig nincsenek sem jéghegyei, sem örök havasai. A Tátra sziklafejedelmeinek homlokáról minden nyáron leolvasztja a magyar alföldi síkság meleg szele a hókoronát; azoknak a hógörgetei nem temetik be a mély hegyszakadékokat. Az egyetlen ladownai jéghegy csak messziről, a Krivánról látható egy úttalan sziklatömb között, tengerzöld fényében kimagasodva.

A Tátra hegylánca úgy áll most is, ahogy azt százezernyi évek előtt a földalakító istenerő az izzó földrétegen át előretolta. Szürke gránit és alpesmész az, egymáson keresztültörve. Még csak az újabb földalakulások sem raktak le közé kitöltő új sziklarétegeket. Egy sziklaóriásokból összehányt tömkeleg az, mely mindent, ami emberi alkotás, kigúnyol. Meredek, szálkásan felhegyesült ormok, vadul kicsipkézett hegygerincek, miket egyszerre félbeszakaszt egy-egy tátongó hegyrepedés, ezer meg ezer lábnyi mélységű örvényt képezve, melyből merev obeliszk egyenességű sziklaoszlopok nyúlnak fel; aztán jön egy-egy iszonyú fal, mely oly egyenes, mintha karddal volna vágva, a mélyből emelkedik fel, minden talapzat nélkül, csaknem függélyesen. Azután megint egy sziklaomladék zárja el a kilátást, mintha istenek vára lett volna ottan, kik azt a földről elköltözve, összedöntötték; összefüggéstelen, iszonyú, szegletes, idomtalan szirtek, feketék az időktől, mint a vas. A meredek sziklafalnak egy harántos párkányzatán egy lábnyomni tér; azon lehet végighaladnunk, a hátat a sziklának vetve, hogy egy másik völgy panorámáját meglássuk; ott is ugyanazon kép, más, kuszált alakzatban, fantáziátlan, képzelhetetlen alkotás; iszonyú vad romokkal betemetett völgy, embergyűlölő ország, fa, bokor, fűszál, moha nélkül. Elmondhatatlan, mint egy hagymázálom; egy átnyergelő hegyhát vezet ki belőle, mely oly keskeny, hogy éppen csak egy ember haladhat végig rajta, s kétfelől a szédületes mélység. És megint újra kezdődik a szétszaggatott sziklasivatag, a Tátrának nincsenek összefüggő hegygerincei; csupa üstvölgyekből áll az, mik egymást elzárják. Mikor e sziklaegyetem egy magas pontjára elérünk, e végtelen, vigasztalan, lakatlan világ láttára előveszi idegeinket a reszketés: “sziklaláznak” nevezik azt. Körös-körül mindenütt magyarázhatlan, érthetetlen bércorom, hegyomladék, taraj módra kicsipkézett, fésűként hegyezett bérchátak, egy-egy fehér csík a mélységben, a hó völgyvágánya; s a mély völgyfenékben a Tátra tengerszemei. A mesés mélységű tavak, miknek nincs lefolyásuk; egy sötétzöld, gömbölyű víztükör, vörös palarámába foglalva; vagy egy barna tó, fehér mészkő keretben; vagy egy égszínkék vízlap, melynek környezete sötétzöld tiszafa, éger, törpefenyő. A völgyek mélyét néhol alig látni. Ott örök sötétség van, s a sziklaormokon nincs semmi zöld. Messze, messze egy kunyhó sem látszik; tejgazdaságoknak semmi nyoma; sehol legelésző tehenek, kecskék. Még vad is kevés jár itt, s a keselyűk is elszoktak a sziklákról, hol csak marmota lakik még az odúkban, s a rájuk leső éjbagoly.

És körös-körül semmi hang, csak a sziklafalakról aláomló hegyfolyamok fenséges zúgása. A nyári napokban az egészet befödi a hegyek füstje, az az átlátszó köd, mely a távolt és a mélyet opálszínbe rejti, míg a lemenő nap az egész bércláncolatot tűzlángba borítja, mintha megkövült lángoszlopok merednének az égre, mintha izzó vulkánok egész sora emelkednék egymás fölé, s mikor már köd és éj elült a völgyben, a sötétkék égen még ott ragyog a Kriván, a lomnici csúcs rózsafényű oltára.

Ez embert kitiltó halottországon keresztül vezetnek a természetbúvárok, fürdővendégek, zergevadászok által járt utak a két ország határán át, s minden évben ismétlik a visszhangok a hegygerinceken találkozók “hozott isten!” és “badz zdrow!” üdvszavait.

Ez az út állt Sasza asszony s odaszorult hadserege előtt.

Azon időben a léggömbök segélyével az egész Kárpátokról a legtökéletesebb fényképek voltak már felvéve, mik madártávlatból minden járható utat kitüntettek.

Sasza asszony a fényképekből megtudhatta, hogy az egyedüli út, melyen Kézsmárktól a rézbányáig tengellyel, onnan pedig Javorináig lóháton el lehet jutni, oly keskeny, hogy ha ott a mély utakat az ellenfél sziklákkal teletömi, azokon semmi erővel át nem lehet hatolni. A másik út, a kohlbachi völgyön végig az “öt tó” völgyén át, egy helyütt olyan sziklafal mentében vonul végig, ahol, ha az ellenfél szemközt jő, egy ember egy ember ellen küzdhet csupán; az egy szakadatlan “párbaj” fog lenni – tízezer ember között. Ha pedig Tátra-Füredről a Felka és Bialka völgyének veszik az átjárást, ott az egyölnyi széles “Lengyel-nyereg” hegygerincén elég az ellenségnek egy ágyút felállítani, hogy a szemközt jövőket folyvást lesöpörje a keskeny sétányról.

– Helyzetünk így áll – monda Jerivanszki Sasza asszonynak. – Visszavonulási utaink el vannak állva, betömve, megrakva ellenséggel. A jablunkai út még szabad; de ott utunkban találjuk Krakkót. A dunántúli hadsereg vezére, ha egy csepp közönséges katonai belátása van, értesülve repülőgépek által a helyzetről, nehány nap alatt a támadásba fog átlépni, s a hátunkon lesz. Eléje mennünk nem tanácsos, mert az történik velünk a síkon, ami krakkói táborunkkal történt, hogy a saját lovasságunkkal összetiportatnak a repülőgépek; itt nem várhatjuk be őket, mert élelmiszereink és töltényeink fogytán vannak, s ha az utolsó töltényünket kilőttük, nincs semmi fegyverünk többé.

– De igen is, még van egy fegyverünk, mely mindig győzött – monda Sasza asszony fő haditerv-készítőjének. – A te tudományod elfogyott. Elmehetsz. Küldjétek hozzám Mazrurt: most én készítek haditervet.

Odaküdték hozzá Mazrurt.

– Te, Mazrur – monda neki Sasza asszony –, rögtön szekérre ülsz, s ahogy a ló vágtathat, ahogy a gőzmozdony rohanhat, sietsz Budára. Viszed magaddal a százmillió osztrák bankjegyet. – Itt a meghatalmazás részemről a nevedre; nagykövetem vagy: ezúttal tárt karokkal fogadnak, mert a békeföltételeket viszed. – Ezek kemény, szigorú, megalázó békepontok, minőket győztes ellenség diktál a sarka alá gázolt ellenfélnek. Te rajta légy, hogy ennek minden pontja el legyen fogadva. Nem adok semmi utasítást. Te ismersz ott minden embert. Minisztereket, hadvezéreket, udvaroncokat, főpapokat, népképviselőket, hírlapírókat. A kulcsot, mely mindannyinak az ajtaját kinyitja, magaddal viszed. Te tudni fogod, mit tégy. Csak egyet parancsolok neked. Mikor visszajössz, nekem az elvitt százmillióból egy rongyot vissza ne hozz, hanem ezt a békeokmányt, változatlan szöveggel aláírva meghozod! Ezt parancsolom neked.

– Parancsodat betöltöm, Szudarünja! – szólt Mazrur és eltávozott.

Másnap reggel már Budán kellett neki lenni.

– És most menjen mindenki a bivouacba; vágjátok le az utolsó ökröket, bontsátok fel az utolsó halkenyeres tonnákat, lakjék jól minden katona; pihenünk.

Ezt adá ki napiparancsul Sasza asszony.

Két napig nem történt semmi új esemény. A harmadik napon valami váratlan segítség érkezett a nihilista sereg számára. Az orosz seregek régi jó barátja az, a hó.

Augusztus végén egy nyári zivatar oly hófergeteget hozott a Tátra bérceire, hogy az előőrsön álló katonákat térdig a hóban állva találták, mikor felváltani mentek; reggelig három lábnyi magas volt a hó, és egyre szakadt, sűrűen, mint tél derekán.

– Ez a mi napunk! – kiálta tenyerébe tapsolva Sasza asszony, s vezéreit sietve hivatta. – Most átmehetünk a hegyen. A hegyi mély utak most az ellenség által felhányt torlaszokon felül vannak temetve hóval; az ellenség repülőgépei a hóesésben nem járhatnak, mert a sziklákon összetörik magukat, a magasból nem is láthatnak azokból a földre; most nem árthatnak nekünk: átmehetünk a Tátra minden utain egyszerre.

– És ágyúink? – kérdezé Jerivanszki.

– Most azokat is könnyen átvihetjük. Levesszük őket szekereikről, két fenyőből készített talpra kötjük; két kötélnél fogva húsz ember elöl és hátul tolva és vonva átcsúsztatja azokat a mély utak hófuvatain, s a lengyel nyereg sikamlós ösvényén. Ez a hozzá való idő.

A nihilista seregben el volt már terjedve a monda, hogy az a kétszázötven ágyú a “saját” hadseregük ércpénzéből van öntve, hogy könnyebben elvihető és nehezebben ellopható legyen. Azt tehát tudta mindenki, hogy ha minden ágyútelep kárba vesz is, ezt a kétszázötvenet el kell haza vinni.

A merész terv, melyet Sasza asszony kigondolt, rögtön foganatba lett véve. A sűrű hóesés közepett megindíttattak a hegyi utakon a legvitézebb gyalogcsapatok. E hosszú fegyveres vonal csendesen tolja az elejét előre, s ha ellenállásra fog találni, azon fenn nem akad, átfog rajta törni ez érckígyó minden bizonnyal. A harcosok nyomában aztán következnek a talpaiktól megfosztott ágyúk vontatói. A nehéz ágyúk két fenyődarabra kötve, s azoknak két-két kötele az elöl és hátul haladó férfiak vállán átvetve, lassan csuszamlanak végig a havon, s haladnak a meredélyen fölfelé. A hangya nem bocsátja el szerzeményét!

A sűrűn hulló hópelyhek vak embert csinálnak az utazókból.

– Az első ember bandukol előre: az a hegyi kalauz; a többi egymás nyomában tapos.

Leghamarább találkozik az ellenfél előőrsével az a csapat, mely a “Virágoskert”-nek nevezett völgyön keresztül a Lengyel-nyereg felé halad. A Virágoskertnek még tegnap oly buja havasi növényzete most már hó alá van takarva, s a fenyők, mint télben, nyögnek a hóteher alatt. Amint a hegyoldal fenyői közül kibukkan az orosz előcsapat, ott lát a sziklaponkon állni egy emberalakot; az is mintha jéggel volna bevonva. Hanem a jégember nem várja be a közeledőket, hogy megkezdje a párbajt a nyomnyi szirtgerincen végig, tízezer ember tízezer ellen egyesével. Egy rúdra kötött röppentyűt meggyújt, az süstörögve repül fel a magasba. A röppentyű túlszáll a hófelhőkön, s ahol eldurran, ott jelt ad a felhők fölött cirkáló aerodromonoknak. A jégember aztán sietve eltűnik. Most már az ő lábnyomai a legjobb útmutatók a sziklaösvényen végig. Minden száz lépésre szaporodnak a lábnyomok, ott mind előőrsök voltak felállítva: azok is mind visszavonultak, az orosz csapatoknak sehol sem álltak ellent. Az aerodromonok sem árthatnak nekik. A hófergeteg jó takaró nekik, a sziklatenger veszedelmes ország ellenfeleiknek. Azok csak függélyesen ereszkedve alá járhatják a légi utat most, minden fekmentes mozdulás tiltva van nekik; az a sziklákhoz verné őket.

Sasza asszony terve a sikerüléshez közelg.

Delet mutatnak az órák, mikor a feladat legnehezebb része legyőzve van. A nemrég készített kígyós utakon emberi erő összesítésével fel lettek vontatva a Lengyel-nyeregre a talpakon csúsztatott ágyúcsövek. Sasza asszony itt pihenést rendelt.

Büszke látvány!

Nem az, amit a természet mutat: azt eltakarja a hózivatar. Látatlanul maradt el a hegyhágók mellett a felkai smaragdzöld tó; a belé omló zuhatagot az ötvenkét öles gránitfallal csak moraja hirdeté, s a kreuzhübeli ponkot csak arról ismerék fel, hogy ott úgy döng a léptek alatt a bérc, mintha üres volna belül. Legfáradságosabb volt a felkúszás a “Hosszú-tó” sziklaromjai közül a “Lengyel-nyereg” bércgerincéig, mely aztán hosszan nyúlik végig öles szélességben át a galíciai határon; mind a két oldala meredek harántan dűlve alá, mint egy pyramid éle.

Most e hosszú sziklagerinc végig megrakva azokkal az ágyúcsövekkel, amiknek öntvénye a világon uralkodó érc.

Ez volt az a büszke látvány.

Sasza asszony ott állt a Lengyel-nyereg legdélibb pontján vezérkarával együtt, ő maga is férfiruhát viselt, mint tisztjei, hosszú szárú csizmákat, szürke köpönyeget és lófarkas sisakot.

– Micsoda völgy ez itt alattunk? – kérdezé Sasza asszony a magával vitt kalauztól.

– Ez itt a “jégtengerszem” – válaszolt a kalauz. – A hóeséstől nem látjuk a völgyet. Három meredek sziklafal képezi azt, s annak a fenekén van az a tó, melynek jege nem olvad fel soha, mert a napsugár sohasem éri. E tóhoz más le nem mehet, mint a madár.

A hó egyre szakadt az égből.

Egyszerre a magasból egy szózat hangzik alá, sajátszerű túlföldi zengéssel. Tiszta, moszkvai kiejtéssel szólt a légi kiáltás.

Zdravtvujtye, Szudarünja! (Légy üdvöz, úrhölgy!)

Mindenki megdöbbenve tekint föl.

A szürke égből, a hóesés ködfátyolából egy nagy szárnyas alak körrajza száll nagy csendesen alá.

Ez az aerodromon.

E rém láttára az orosz elfeledi, hogy felmondott már a szenteknek, s ijedten vet magára keresztet, még a tábornokja is. Csak Sasza asszony szívében marad következetes az asszonyi indulat, ő kirántja pisztolyát, s rálő vele az előtte leszálló rémre. Hasztalan lövés; nem sérti az azt meg; távolabb is van, mint hogy a golyó beérné; de mégis rálőtt: dölyfből, törhetetlen dacból.

Az aerodromon aztán még egy szót mondott neki oroszul.

Já apjáty pridu! (Megint visszatérek.)

Azzal elsüllyedt a hóeséstől takart mély völgy homályába.

Nehány perc múlva aztán újra megjelent, sebesen suhogó szárnyakkal, s egy rövid pillanat alatt eltűnt a felhők között.

– Ez rosszat jelent - sugdosák a tábornokok Sasza asszonynak.

– Sietni kell a sorkatonáknak, hogy minél előbb a bialkai út birtokában legyünk, s még estig a Galíciába kivezető átjárókat elfoglalhassuk. Az ágyúk maradjanak itten.

A parancs valódi orosz buzgalommal hajtatott végre. Este nyolc órakor a bialkai és javorinai utakon negyvenezer orosz volt egyesülve, kik háromórai pihenés után éjszaka megindultak két hadoszlopban Bukovina és Jurgow helységek felé.

Hanem itt elhagyta őket szövetségesük, a hófergeteg; a hóesés megszűnt.

És akkor látták ők is, hogy hová jutottak.

A tigrisverembe.

Előreküldött kémeik azt a hírt hozták eléjük, hogy Bukovina, Poronin, Jurgow falvakat, a podspaki gyárépületeket a mai nap folytán roppant fegyveres tömegek szállták meg, tömérdek ágyúval; minden út, folyamátjárás, a völgyeket uraló halmok tüzértelepekkel vannak megrakva; az ellenség száma százezerre mehet. Sasza asszony a krakkói sereget találta maga előtt.

Ő rögtön át akarta magát rajtuk törni; de azt a kísérletet hadvezérei nem tanácsolták. Egy hadsereggel, mely ki van fáradva az egész napi hegymászás, ágyúvontatás munkájában, megtámadni és méghozzá – ágyúk nélkül, egy pihent nagyobb hadsereget: bizonyos kudarc.

Sasza asszony tehát még az éjjel küldött vissza futárokat a hegyi utakon a Tátra északi oldalán maradt dandárparancsnokokhoz, azzal az utasítással, hogy amíg a hegyek folyvást felhőkkel vannak burkolva, tegyenek egy kísérletet a hadi léggömbökkel. Most nem látja meg azokat az ellenfél. Szállítsanak azokkal át a túlsó oldalra ágyúkat és lovakat. A terv kivihető volt. A Tátra most jó barát, felhővel, sziklával takarja a menekülőt.

Hanem másnap a Kárpát megszűnt jó barátja lenni az idegennek. S mikor a Kárpát ellenség, akkor az rettenetes ellenség.

Ti csak mondjátok azt, hogy nincsen lélek; még az embernek sincsen!

Mi meg azt mondjuk: a sziklának is van!

Német és angol tudósok meteorológiai adatokkal bizonyíták azt be, hogy a Kárpát hegylánc delejes hatása mily bűverőt kölcsönöz az alatta elterülő országnak; lángbora zamatjában, fiainak munkabíró, hadra termett véralkatában. A Kárpátok “rokonszenve” a mienk! A Kárpátok deleje a mi idegeinkben él!

Mikor a Kárpát meg akarja mutatni azt, hogy ő haragszik!

A Kárpát tud gyűlölni.

A csorstini várat a kárpáti viharok mennykövei minden évben fölkeresték, míg csak laktalanná nem lett a vár, míg a szomszéd magyar Nedecz várát mindig kikerülte a villám.

A Kárpát tud haragra felindulni. A nagy hegydúlások százados nyomai beszélnek arról, hogy mi az a kárpáti vízforgatag. Mikor két szemközt jövő szél, egyik az orosz síkról, másik a magyar rónáról összehozza egyszerre a maga fellegeit, s a Kárpátok delejes gerincén összetalálkozik és ölre kap egymással. A “vihar menyasszonyának” nevezik azt a fent a felhőkben kezdődő s orsóforgatagával a sziklákon táncoló istencsodáját, mely sziklákat tördel le a hegyormokról, s tengert önt alá a hegyvágányokból, s messze föltépi a rónát, a meztelen szikláig fölásva a földet, s ház nagyságú szirteket hengerítve alá mértföldnyi messzeségig.

Egy ilyen vízforgatag augusztus utolsó napján teljesen járhatatlanná tett minden utat a kollini völgytől elkezdve Tátrafüredig, s utána oly viharos idő következett, mely Aeolus minden szelét szabadon bocsátá; a hegyek közt minden órában más szél fújt, és az mind orkán volt.

A kézsmárki deréksereg most már nem mehetett se gyalog, se ágyúval Sasza asszony segítségére.

És hogy tökéletes legyen a pusztulás, még ellene támadt egy másik asszony is, a legszeszélyesebb minden asszonyok között; a magyarországi időjárás. A tegnapi hózivatarra, a ma reggeli vízforgatagos villanyos viharra délután oly rekkenő meleg következett, hogy a hegyekben egyszerre elkezdett olvadni a hó; ami tegnap még út volt, az most rohanó hegyi patak medre lett. Most még vissza sem lehetett térni Javorinából azon az úton, melyen ide jöttek.

A kétszázötven arany- és ezüstágyú ott hever sorban a Lengyel-nyereg hátán.

Sasza asszonynak most aztán már nem sok ideje volt azon gondolkozni, hogy mit tegyen most.

A hadiszerencse egészen ellene fordult. Nagy tervei egy egész világrész átalakítása iránt álomképpen szétfoszlottak. Asszonyi bosszúvágya egy császári nő ellenében szomjan maradt. Most még az utolsó vigasztaló gondolatról is le kellett tennie: a kapzsiság kielégítéséről. Az elrablott kincseket nem szabadíthatá meg.

Egyedül az irigység démona volt még, akit kielégíteni hatalmában állt.

A kincseket ne kapja meg az ellenség soha!

Éjjel, mikor az északi oldalon a hóolvadás megszűnt, nagy fáradsággal felment a Lengyel-nyeregre, hol az ágyúcsöveket hátrahagyta. Ott őrzé azokat két század a vladikavkazi lövészezredből. Átvonult fölöttük a vihar, a szélvész szárnya ott érte őket; ők helyüket el nem hagyták. Lefeküdtek az ágyúk mellé, azokba kapaszkodtak, hogy a forgószél le ne sodorja őket a hegygerincről.

Most Szasza asszony azt parancsolta nekik, hogy a nemes ércágyúkat hengerítsék alá a sziklapárkányról az ezer lábnyi mélységbe. Annak a fenekén van a jégtengerszem.

És akkor ez asszony odaállt a szédületes örvény párkányára, és lenézett a mélységbe. És aztán számlálta a lehulló aranyágyúkat.

“Most esik le kétmillió! Most megint kétmillió.”

A magasról alászálló lövegek eleintén nyom nélkül tűntek el a mélységben. A tó felszíne fehér, vastag hóréteg lepte azt be a múlt napok alatt, a belehulló löveg csak lyukat ütött a jéglapon, mikor ráhullott. Hanem azután mikor már száznál több érctömeg tört rajta keresztül, egyszerre nagyot roppant oda alant az egész jégburok, a rázuhanó ágyúk magukkal ránták azt a víz alá, s mikor újra felmerültek a jéglapok, már nem volt a tó felszíne fehér, hanem sötétzöld.

A jégtengerszem elnyelte a kirabolt országnak háromszázmilliónyi kincsét!

Holnap ismét össze lesznek fagyva a széttört jégdarabok, s aztán vagy örökre titokban tartják a kincset, mi alájuk van rejtve, vagy jön idő még, és ez ki van számítva, amikor visszatér az, aki azt ide rejté, s felveszi, amit jó helyre eltett ide.

Akkor Sasza asszony összehordatá az idáig szolgált szántalpakat, egy halomra rakatta azokat az ágyúk burkolataival és meggyújtatá mind. Ez óriási máglya fénye mellett mondott köszönetet a munkát végrehajtó vitézeknek, akik közül egynek sem jutott eszébe, hogy fejszével levágjon egy darabkát abból az eltemetett ércből a maga számára.

Sasza asszony mind a kétszáz férfinak sorba nyújtá kezét, azok megcsókolták azt sorban, és meg voltak jutalmazva.

De Sasza asszony még több jutalomról is gondoskodott a derék fiúk számára.

Maga vezette őket le a javorinai táborba.

Jerivanszki tábornok azt kérdezé az elnöknőtől, mikor a vladikavkaziakkal megérkezett, hogy hová tette az “ágyúkat”. Sasza asszony azt felelé:

– Majd megmondom, ha előbb megtudom, hogy mit csinál az ellenség.

– Fogva tart bennünket.

– Merre van legegyenesebb kijárásunk?

– Jurgow felé. Ott van az ellenségnek tizenkét ágyútelepe lépcsőzetesen egymás fölé felállítva. Ha azt elfoglaljuk, mienk az út.

– Tehát foglaljuk el.

– Nincs ágyúnk.

– Van szuronyunk. Az orosz katona nem fél a halál szemébe nézni. Itt van ez a kétszáz vladikavkazi bajnok; állítsd őket az ostromló csapat élére. Ezek égnek a vágytól bosszújukat kitölthetni az ellenségen, s ha én szólok hozzájuk, meghalnak értem.

S ezzel Alekszandra elnöknő maga vette kezébe a markotányos kulacsot s kimenve a vitézek közé, sorba tölté számukra az erős rostopsint, s mikor a zászlótartónak kezébe adta a harctépte lobogót, megölelte és megcsókolta azt a hadsereg szemeláttára.

“Hurrá!” hangzott a harcfiak ajkairól.

– Mármost induljatok a jurgowi ágyútelepeket elfoglalni! – monda Sasza asszony Jerivanszkinak.

A tábornok kiválogatta a legvitézebb hadcsapatokat, amik a Kaukaz örök harcaiban legjobban be voltak tanulva a hegyi hadviselésbe. Portyázói megmászták a Jurgowhoz vezető sziklaösvényeket, míg egy tömör hadoszlop a mély úton előrenyomulva azt a hírhedett kibújást (debouchée) ismételte, mellyel a francia háborúban Suvarov vívta ki ellenfelei bámulatát, mikor az alpesi útszorosokon a megszálló ellenséggel szemközt tolta hadoszlopait.

Az oroszok csodáit mívelték e napon a vitézségnek és önfeláldozásnak. Az ágyúkereszttűzben, a kartácszáporban lövés nélkül, szuronnyal foglalták el ellenfeleiknek négy első ágyútelepét, s azzal megfordítva az ágyúkat, szétromboltak velük másik négy tüzértelepet; egy óráig urává lettek a jurgowi erődített gyárépületeknek; hanem aztán estefelé megérkezett Dárday maga a hadsereg zömével Poroninból, s oldalba fogva az oroszokat, kényszeríté őket az elfoglalt Jurgowot elhagyni.

Késő este érkezett vissza Jerivanszki a javorinai főhadiszállásra a hírrel, hogy a keresztültörés kísérlete meghiúsult.

– Hogy harcoltak csapataink? – kérdezé Sasza asszony.

– Oroszlán módra.

– Hát a vladikavkaziak?

– Azok ottvesztek mind.

– Hogyan? Egy sem maradt élve?

– Ők foglalták el ez ellenség első ágyútelepét. Tizedik kézben láttam a zászlót. Az utolsó zászlótartót már szuronydöfés ölte meg. És az volt az utolsó vladikavkazi harcos.

– Akkor tehát senki sem tudja többé rajtam kívül, hogy hová lettek az ágyúink – monda Sasza asszony démoni szemvillanással.

– És már most mit fogunk tenni? – kérdezé a tábornok.

– Várunk.

– Mire?

– A megszabadulásra.

– Meddig várunk?

– Három napig.

– Élelmiszerünk csak egy napra való van még.

– Azt ossza minden ember két részre, s lesz két napra való, egy napig kibírja mindenki evés nélkül: s ez három nap.

– S mit segít rajtunk ez a három nap? A hóolvadás miatt nyáron minden út járhatatlan lesz egy hétig; főseregünk Kézsmárkról utánunk nem küldhet se égen, se földön, se élelmet, se lőszert, se felmentő sereget. Az egész Tátrán keresztül a legközelebbi három nap alatt nincs más lehetséges emberi átjárás, mint a Jégvölgyorom és a Középhát-torony közötti meredek fal mentében átvezető “lavka”, egy embernyomnyi párkány a szirtlapon. Az jó arra, hogy átjöhessen rajta “egy” ember.

– Tehát várni fogunk arra az “egy emberre”, aki bennünket felszabadít.

Az utolsó fegyver

Három napra volt szükség. Ezt meg kellett nyerni minden áron.

Sasza asszony az első napot megnyerte azzal, hogy huszonnégy órai fegyverszünetet kért a magyar vezértől, a halottak és sebesültek eltakarítására.

Dárday tábornok beleegyezett a fegyverszünetbe; ő nem kockáztatott semmit. A hóolvadás a hegyek közt lehetetlenné tette az orosz fővezérségnek a Tátrán túl hagyott hadseregét magához vonhatni; míg ez idő alatt a krakkói seregből újabb dandárok érkezhettek a harcmezőre, amik az ellenfélnek minden áttörési kísérletét lehetetlenné teendék.

Mikor ez a huszonnégy óra elmúlt, akkor Sasza asszony alkudozásokhoz kezdett. Felkérte a magyar vezéreket személyes találkozásra.

A Bjela-völgyben van egy fűrészmalom, az volt a kölcsönös találkozási hely.

Az orosz részről Sasza asszony maga jelent meg, Jerivanszki és Jussupoff tábornokai kíséretében; az ellentáborból Dárday, Tatrangi és Severus.

Tatrangi a kárpáti hadviselés alatt egészen visszanyerte a honvédeknél nemcsak a régi bizalmat, de a feltétlen fensőbbséget. Gépei segélyével szállítá csapataikat, s rendezkedése csalhatatlan volt. Az ellenség óriási hadereje meg lett bénítva a hegylánc és a repülőgépek által. Nagy hadi eredmények, fényes diadalok vívattak ki a saját hadsereg csekély vesztesége mellett, a katonák jól voltak élelmezve és sohasem kifárasztva, s ez mind Tatrangi érdeme volt. Ezért a közkatonák bálványozták. A tisztek meg azért szerették, mert minden intézkedése csalhatatlan volt; amit előre megállapított, az meg is történt, s ha valamelyik kelepcébe került, Dávid gépei ott termettek, kiszabadították. A tábornokok barátságát pedig azzal nyerte meg, hogy mindig az ő nevükben intézkedett, minden győzelem dicsőségét nekik hagyta; a győzelmi bulletinekben egyedül a vezéreket magasztalá, saját nevét sohasem hagyta azokban fölemlíteni.

Szerették, mert megvallotta magáról egész őszintén, hogy őbenne nincs egy szikrája sem a hősi bátorságnak.

Mikor a fűrészmalmi találkozóra elindultak, mind Dárday tábornok, mind Mr. Severus jónak látták a hyalichor páncélt és sisakot felölteni. Dávid pedig csak egy könnyű nyári zubbonyt vett magára.

– Nézzétek – mondá a tábornok –, ez most itt bennünket meg akar szégyeníteni: páncéltalanul jön. Bátrabb mint én.

– Nem vagyok bátrabb, de számítóbb. Az az eset, hogy minket az oroszok most legyilkoljanak, amiből semmi hasznuk nem lenne, s csak a bosszút idézné fel ellenük, úgy áll a valószínűséghez, mint egy az ezerhez; hanem ha én ezt a hyalichor páncélt felveszem, ami éjjeli rohamok számára készült, s ebben, a mostani rekkenő napon, hat óra hosszat hegyet mászok, úgy áll, mint ezer az egyhez, hogy holnap “influenzá”-ban fekszem. Tehát inkább nekimegyek egy az ezerhez orosz golyónak, mint ezer az egyhez pilulae de anacahuitnak.

– Vigye az ördög a logaritmusaidat! – szólt Dárday (neki minden logaritmus volt, amiben számok vannak). – Igazad van. Biz ez meleg lesz, én is levetem.

– Én fenntartom – monda Mr. Severus. – Én tűröm a meleget, s nem hiszek a nihilistának.

A fűrészmalomtól kétszáz lépésnyi távolban hátrahagytak kísérőiket a vezérek, s fegyvereiket letéve, beléptek az elhagyott épületbe.

A nihilisták várattak magukra. Ez is kiszámítás volt; nekik óráról órára kellett ellopni a napot: kicsalni ellenfeleiktől az időt húzással, halogatással. Egy órával későbben érkeztek meg a malomhoz a határidőn túl.

Sasza asszony lépett be legelöl a malomba.

Ezúttal éppen nem volt megnyerő jelenség.

Durva katonaruha volt rajta, mint a többieken, az is megtépve, bepiszkolva az út és időjárás viszontagságaitól, csizmái térdig sárosak; termetének karcsúsága egészen elveszett a begombolt kabát alatt. Arcán semmi nőiség. A zivatartól érdes lett az és vörhenyes, ajkai, orra duzmadtak a hideg éjszakák befolyásától, mely szemeit is kivörösíté. Érzéketlenség, dac és szigor idomítja minden vonását, s szava oly éles, recsegős, kellemetlen, mint egy félérett suhancé.

Hanem azért Sasza asszony az első tekintetre kiismerte a maga három emberét, s kész volt a három torzkép felőlük: az egyik egy magyar chauvin, a másik egy székely teetotaller, a harmadik egy jenki stockjobber.

Kész volt a haditerve ellenük.

– Uraim! – Ő kezdé el a beszédet. – Szóljunk egymással röviden és őszintén. Hogy rövid legyen beszédünk, arra minket utal helyzetünk, kik azt nem titkolhatjuk, s ez kényszerít az őszinteségre. A háborúnak vége van: ez bizonyos. Az a találmány, mellyel önök meglepték a hadakozó világot, minden hadviselést lehetlenít. A csatatéren, hol egyenlő fegyvereket próbáltunk ki egymás ellen, mindig győztünk; de emberek ellen, kik az eget hódították meg, a föld nem tartható. Mi az osztrák–magyar hadsereget mindenütt megvertük, önöknek országait meghódítottuk, s most íme, zászlóinkat meghajtjuk önök előtt, s azt kérjük, hogy engedjék meg nekünk országaikból hazatakarodni. Mi vagyunk legyőzve, önök győztek le. Békét kérünk, mondják meg, mi az ára. Csak egy szót még. Ne utasítsanak önök arra, hogy forduljak a békekötés végett az önök országfejéhez Budapesten. Azt nem teszem. Inkább itt hagyom a csontomat a Tátra bércei között a keselyűk számára. Önök győztek le: önökkel akarok békét kötni.

Ezzel a szóval mind a három ellenfelét beleejtette a kelepcébe.

Legelőször Dávid felelt neki.

– Első feltételünk a teljes lefegyverzés.

Azután szólt Dárday.

– A második Lengyelország helyreállítása.

Végre Mr. Severus adott hangot.

– És az illő hadikárpótlás.

Sasza asszony kísérőire nézett, s ajkszegletein ironiás mosoly vonaglott végig.

Két ujjával megcirógatá mosolygó alsó ajkát, mintha biztatná, hogy most tegyen ki magáért, s aztán hozzákezdett:

– Mi mind a három föltételre készen volnánk, és hajlandók vagyunk azokat alkudozási alapul elfogadni. De talán ülnénk le, urak, valahová.

A férfiak a malomban talált deszkákból rögtönöztek lócákat és asztalt, s azt körülülték.

– Tehát a legelső kérdés a lefegyverzés – monda Sasza asszony, felhúzott térdét két kezébe fogva. – Hogyan értelmezik önök ezt?

A magyar urak elmondták a véleményüket, azok ellenében aztán Sasza asszony elmondatá kísérőivel, hogy Oroszországnak hány helyen kell védelemben tartani határait, a Kaukázust, Hivát, Szibériát, a samarai várvonalat, Hersont, a Krímet megszállva kell tartani, a kultúra és civilizáció érdekében, ami el nem tagadható. A nagy városaiban is kell helyőrséget tartani rendőrségi okokból; nagy pusztáin a közlekedést biztosítania megfelelő számú lovasság által, hajóin számos tengeri katonára van szüksége. Ezen adatok felhordása a magyar urak közbeszólásai segélyével szerencsésen elfogyasztott két órát a válságos időből. Végre megállapodtak valami pontozatokban, s azokat tárcáikba följegyzék.

Most Sasza asszony legelőbb is a hadikárpótlás kérdését óhajtá fölvétetni, mint ami legegyszerűbb dolog. Csupán szám.

Dehogy volt egyszerű! Itt már Mr. Severus szólalt meg, egy kerek milliárdot követelve. Ezt Sasza asszony nagyon soknak találta. Mr. Severus bebizonyítá, hogy az nem sok; a múlt században Németország ötmilliárd frankot fizettetett Franciaországgal. “Hja, az Franciaország volt!” Ekkor azután beleereszkedtek egy végeszakadatlan statisztikai disputába, összehasonlítva Franciaországnak akkori és Oroszországnak mostani nemzetgazdászati, pénzügyi és kereskedelmi viszonyait, aminek tán sohasem lett volna vége, ha Dávid pártjára nem kel a szorongatott ellenfélnek, s oda nem veti a Brennus-kardot annak mérlegébe, hogy legyen hát félmilliárd a hadikárpótlás, de ne papirosban. Amiért aztán kapott egy pár dühös szemvillanást; az egyiket Severustól, a másikat pedig Sasza asszonytól. Hiszen nem az a “félmilliárd” kellett ennek, hanem az a “félóra”, amit e tárgy fölött el lehetett vesztegetni.

No de szerencsére hátra volt még a harmadik békepont, s a nap alkonyatra járt már.

Tehát Lengyelország helyreállítása.

Sasza asszonynak “elvben” ez ellen sem volt semmi kifogása. Csupán azt a csekélységet kívánta az urak által körülíratva látni, hogy minő Lengyelországot akarnak ők helyreállítani? Az I. Boleslaw alattit-e, mely Cseh- és Morvaországot és a magyar felvidéket magában foglalta, de azért csak 4000 □ mérföldnyi területe volt? Vagy Sobiesky Lengyelországát, mely 18 500 □ mérföldre terjedt, s a szepesi 16 várost is bírta? Vagy az első felosztás utáni Lengyelországot, melynek 13 500 □ mérfölde maradt? Vagy az utolsó felosztás előtti Lengyelországot 40 000 □ mérfölddel? Miféle tartományok összességét foglalják azok magukban? Németország is kieressze-e a maga lengyel tartományait, hogy az egész egy darabban legyen, s ha nem ereszti, ki vegye el tőle? Ausztria is odaadja-e hozzá Galíciát? Meddig terjedjenek annak a határai? Belekerüljön-e abba Vörös- és Fekete-Oroszország s a litván öt vajdaságból alakult Fehér-Oroszország is?

Ebből azután egy olyan geographicohistoricai veszekedés nőtte ki magát, hogy a holdvilágnak kellett segítségül jönni, amidőn késő estére odáig jutottak, hogy a tábori térképen a helyreállítandó Lengyelországnak a határait veres irallal kirajzolják, amelybe Fehér-Oroszország beleesett, de a Veres és Fekete megmenekült.

És aztán, mikor ezzel készen voltak, akkor állt elő a legnehezebb kérdés: hogy ki legyen ennek a helyreállított Lengyelországnak az uralkodója.

Dávid, mint tudjuk, Zsigmond herceget óhajtotta oda. Az új államnak erőskezű uralkodó kell és buzgó katolikus papság.

Dárday ellenben más nézeten volt. Ha Lengyelországot helyreállítjuk, emeljük annak a trónjára egyikét a derék szabadelvű főhercegeknek, kik a József nádor ágból származtak: akkor biztosítva leszünk Lengyelország jó barátságáról.

Végre Mr. Severus is belevegyült a vitába. Dehát minek Lengyelországnak akámiféle király? Legyen respublika, ha már helyreállíttatik.

Sasza asszony kapott ezen a nem remélt segítségen. Ő is Severus nézetét lovalta, amiből azután egy éjfélig tartó politikai huzavona támadt volna, ha Dávid jókor észre nem veszi a veszedelmet, s azzal az indítvánnyal nem szeli ketté a gordiusi csomót, hogy ne határozzunk mi itt e kérdésben; hanem bízzuk annak eldöntését a majdan összehívandó lengyel constituantéra. Ebben a más két pártfél aztán megnyugodott.

Hanem akkor Sasza asszony és vezérei egyszerre elkezdtek makacsok lenni. Ők Lengyelországot csak mint köztársaságot engedik helyreállíttatni, ők a szabadság érdekében nem egyezhetnek abba, hogy egy trónt toljanak a határukra, fenyegető rémnek. Ám lássák a magyar vezérek, hogy mint tegyék magukat a világ előtt felelőssé e föltételhez ragaszkodásukért.

Utoljára még ezek jutottak abba a helyzetbe, hogy Sasza asszonytól hatórai határidőt kérjenek, hogy azalatt társaikkal értekezhessenek e kérdés fölött.

Erre a hat órára is nagy szüksége volt Sasza asszonynak.

Éjfél után három óra lett akkor. A magyarok parlamenterje azzal az üzenettel érkezett meg az orosz főhadiszállásra, hogy e pontnak a fogalmazása egészen Sasza asszony tetszésére bízatik.

Az elnöknő aztán így fogalmazta ezt a pontot:

“Az államalakítás minden kérdését tartományonkénti népszavazás dönti el.”

– Ez már ravaszság – monda Tatrangi –, ezen az úton Lengyelországból sohasem lesz egy egész állam.

Már hajnalodott. Jött a harmadik nap.

A magyar vezérek kezdték észrevenni, hogy Sasza asszony őtőlük csak az időt lopogatja ezzel az alkudozással.

A magyar fővezér, amint azt vette észre, hogy ellenfele az alkudozásokkal csak az időt akarja eltarisznyázni, azt a határozott üzenetet küldé neki, hogy vagy írja alá a megküldött békekötési pontozatokat, amik egyelőre kétheti fegyvernyugvás alapjául fognak szolgálni, vagy azonnal megkezdetnek az ellenségeskedések.

Sasza asszony azt üzente vissza, hogy “no hát kezdjétek el!”

A magyar vezérnek volt kétszázezer embere, négyszáz ágyúja s ötszáz aerodromona, páncélos katonái, kábító golyói; a nihilistáknak volt negyvenezer emberük, semmi ágyújok; a páncéljaikat is elhagyták, a töltényeik is fogytán, tegnap óta nem is ettek.

És mégis reggeltől estig tartották magukat sziklasáncaik védelmében ily túlnyomó erő ellen. Oly hősiességet tanúsítottak, mely túlmegy az emberin, melyben már a démonok dühe tör keresztül. Lefeküdtek a földre, holtnak tetteték magukat, s talpra ugrottak az értük lehajló ellenség előtt; megfordított fegyverrel mentek eléje, megadást színlelve, s mikor közel értek hozzá, puskaaggyal kezdték újra a verekedést; az elfogottak útközben megrohanták kísérőiket s elszedték tőlük a fegyvert, a kelepcébe szorultak meggyújták maguk körül az erdőt, s az égő fák alul lövöldöztek ostromlóikra; felmásztak a magas sziklákra, oda kellett értük felmenni, vezényszó nélkül harcoltak, minden csapat magára, csatarend volt a sziklatömkeleg, melyet az ellenfélnek darabonkint kellett elfoglalni.

E leviatánharccal szemben a magyar vezérek egészen ésszerű haditervet foganatosítottak. Ők kímélni akarták az emberéletet. Ponkról ponkra igyekeztek elfoglalni minden sziklavédművet, hogy ellenfelüket körülfogva, a további harcot lehetetlenné tegyék rá nézve. Esti hat órára sikerült e taktika. Az ellenfél úgy körül volt hálózva, hogy nem mozdulhatott többé. Ekkor Sasza asszony kitűzeté a fehér zászlót.

A magyar vezérek rögtön megszüntették a tüzelést.

Az orosz vezérek azt mondták Sasza asszonynak: “Az utolsó töltényünk is elfogyott.”

Sasza asszony távcsövével a javorinai sziklafalat nézte figyelmesen.

A meredek szürke sziklalapon egy harántvonal fut végig egyenesen: ez a természet alkotta ösvény, amit lavkának, hídnak nevez a zergevadász; azon a keskeny vonalon látszik előrehaladni egy fekete pont: hangya a távolban, tán medve a közelben vagy talán ember?

Sasza asszony összecsukta távcsövét, s azt mondá nyugodtan:

“Az utolsó még hátravan.”

Az egész harcvonalon pihenőt fúvattak, a trombiták szomorú jeleit a bércek visszhangjai egymásnak adták, míg lenn a magyar táborban hosszasan hangzott az “éljen!” kiáltás moraja, midőn a fehér zászlók jelenték, hogy az ellenfél megadja magát.

Most már nem volt szó többé semmi alkudozásról. Most már nem mentek a magyar vezérek fele útra eléje az orosz vezéreknek, Sasza asszony küldöncét azzal bocsáták vissza, hogy a főhadiszállás jelenleg Bukovinában van; tessék neki személyesen odafáradni.

Az elnöknő, az északi Zenobia egy összetört alak volt e percben. A négynapi fáradság, álmatlan éjek, rendkívüli viharok, a megrázó indulatok, a harc izgalma kimeríték erejét. Alig bírta magát lábain tartani. Mikor küldönce hírül hozá neki, hogy a magyar fővezér oda várja őt magához, összeroskadt, és lerogyott a földre.

– Elmegyek! – monda. És nem volt jártányi ereje. Odáig pedig háromórai út.

A rézbányai tisztektől hoztak el egy meglehetős poroszka paripát, meg egy vízhordásra használt szamarat: ez volt minden közlekedési eszköz, mi Sasza asszony rendelkezésére állt. Odahozták számára a poroszka lovat, hogy üljön fel rá.

– Nem úgy lesz az – suttogá nyögve a megalázott amazon. – Én felülök a szamárra, a jó poroszka lovat pedig tartsátok készen felnyergelve annak az embernek a számára, aki amott a lavkán közelit erre felénk. Az rögtön vágtasson utánam, ahogy a ló bírja, s amit magával hozott, akárhol legyek is, küldje be hozzám. Engem csendesen elvisz a szamár.

És azzal fölsegítteté magát az állatok legszerényebbikének hátára az asszonyok legbüszkébbike, s a mellette gyalogló testőr vállára támaszkodva, hogy le ne essék, viteté magát ellenfelének főhadiszállására.

A félelmes alak, ki lábát a fellegekre téve indult meg a világot meghódítani, most egy teherhordó állat hátán bandukol legkisebb, leglenézettebb ellensége elé, könyörögve, megalázva, nyögve asszonyi fejfájástól, kínozva asszonyi szégyenérzettől, és érezve asszonyi idegekkel mindazt a kínt, amitől férfiak is meg szoktak tébolyodni.

Mikor Bukovinába megérkezett, már egész éjszaka volt. Erőtetni akarta a dacot; de amint a nyeregből leszállt, akaratlanul térdre esett, s tűrnie kellett, hogy Tatrangi Dávid nyújtsa oda neki kezét, és fölemelje a földről. Egy percig kezében volt ennek a férfinak a keze, s e percig mélyen a szemébe nézett annak. A nő kezében, szemében égető láng, a férfiéban fagyos nyugalom.

Dárday tábornagy emberi kötelességének tartá a hozzá érkező “nőt” legelőbb is teával megkínálni, s azután egy paraszt hárságyat pamlagul készíttetni el számára, melyen végigdűlve, értekezhessék a megadás feltételei iránt.

Sasza asszonynak egészen rekedt volt már a hangja. A szemei égtek a félagyi fejfájástól. Hanem azért nem kímélte magát. Vitatkozott az egyes pontok fölött győztes ellenfelével, rekedten, görcsrohamoktól félbeszakítva; itta a teát, rummal; amit ivott, nemsokára kihányta; aztán megtörülte a száját: keserűen mosolygott, s újra itta a teát, és folytatta a vitatkozást.

Igyekezett engedékenyebb békepontokat kicsikarni ellenfeleitől. Lealkudott tőlük Lengyelország határaiból, a fizetendő hadiköltségből; követelt tisztességes fogságot, az oldalfegyver megtarthatásával, az államforma tiszteletben tartását, fogolykicserélést, s ráért egy-egy mosollyal jutalmazni Tatrangit, ki mindenben engedékenyebb volt társainál. – Ki tudja, mit jelentettek e mosolygások? Lehet, hogy gúnyt.

A győztes ellenfél azonban most már szigorú volt, s ha Dárday némi engedékenységet árult el a hadikárpótlás kérdésében, erősen tartva magát viszont a lengyel határkérdésnél: másfelől Severus ellensúlyozta őt, ki kész volt odaengedni fehér, vörös, fekete és minden színű Oroszországokat, de a pénzből egy kopeket sem.

Sasza asszony fogai vacogtak a láztól; minden ráhalmozott takaró dacára fázott.

E kínok közepett úgy tetszék neki, mintha lódobogást hallana közelíteni.

A lovag megérkezett, s a hangot, mely tudakozódik, megismeré a nő.

Egyszerre leszórta magáról takaróit, és talpra ugrott fekhelyéről. Kirohant az ajtón, eléje az érkezőnek. Hallották, hogy hangosan megcsókolta kétszer, orosz szokás szerint. S egy pillanat múlva visszatért, kezében egy összehajtott pergamennel, melyről aranyszelencéjű pecsét függött alá, az Osztrák–Magyar Monarchia szivárványtarka selyemzsinegén.

A nő szemei ragyogtak. A nő termete délceg volt és ruganyos. A nő arca sugárzott a diadal dacától. A nő hangja csengett és harsogott; nem volt rekedt többé.

– Nos urak, hát ti nem engedtek semmiben semmit. Ti nem alkusztok velem? No hát én sem alkuszom veletek. Olvassátok ezt! Itt a békekötés okmánya, aláírva Budapesten II. Árpád császári-királytól, fővezéreitől, minden minisztereitől a tegnapi napon. Győződjetek meg róla.

Azzal kiteríté a férfiak elé az asztalra a függőpecsétes okmányt.

Az borzasztó szerződés volt.

Semmi helyreállított Lengyelország benne; semmi hadikárpótlás; ellenkezőleg, mindenik fél visszaadja a másiknak, amit hadizsákmányul elfoglalt, s Ausztria kötelezi magát a krakkói védműveket simára lerontatni; a fiumei kikötőt megnyitja az orosz hadihajók előtt, a Sabinát újra föl engedi állíttatni az ország minden városaiban.

Még ez mind nem volt elég megaláztatás.

Még hátra volt a java.

Az utolsó pontban az volt megállapítva, hogy az összes krakkói magyar honvédsereg a béke biztosítékául mindenestül, ahogy együtt van, az akkor orosz birtokot képező Duna-deltára belebbeztetik, s tisztességes hadifoglyul tíz évig ott marad!

És mindez aláírva császár-király, főhercegek, miniszterek által.

– És most urak! – szólt Sasza asszony, urieli nevető arccal, három ujjával a kiterjesztett okmányra támaszkodva – nem én vagyok az önök foglya, hanem önök az én foglyaim! Én küldöm el önöket a Sulina torkolat szigeteibe, s én zárom be önöket oda. Itt van, alá van írva. Vagy ha nem tetszik önöknek, én azt sem bánom. Ha önök másként akarják, tehetik. Kardot ránthatnak azok ellen, akik ez okmányt aláírták, széttéphetik a béke kötvényét, aztán rámehetnek az osztrák seregre, kezdhetnek vele háborút; ha megverhetik, csinálhatnak otthon forradalmat, feldönthetik a trónt. Nekem az is tetszeni fog. Válasszanak önök, ahogy jónak látják. Nekem jó lesz, akár elfogadják azt, akár nem.

Valami oly megfoghatatlan, oly embertelenül bosszantó, oly pokolian ingerlő volt e fordulat, hogy a magyar hadvezér elkezdett rajta dühödten kacagni. Ez a kacagás hasonlított ahhoz a rettenetes “canchasmushoz”, amit a római imperatorok áldozatai hallattak, kiket kínzóik halálra csiklandással ölettek meg. Fájdalom és düh volt e tajtékzó nevetésben, melytől az ember halántékain kidagadtak az erek, és arca elkékült, mint a fojtogatotté. És e kacagás ragályos volt; Severusra is elragadt: a néger sötét arca is a nevetés torzképévé fintorult el, s amint a hír odább szállt, amint egyik ember a másiknak elmondta, hogy Budapesten megkötötték a békét, s minket, győztes hadsereget, odaadtak hadifogolynak a legyőzött kezébe, elkezdett kacagni végig az egész hadsereg; és az valami rettenetes volt: kétszázezer ember fenyegető hahotája!

Sasza asszony is nevetett. Neki démoni gyönyör volt élvezni ezt a kétségbeesett kacagását ellenfelének. Ő akár így, akár úgy, elérte célját: diadalmaskodott. Ha engedelmeskedik a honvédsereg a királya által aláírt békepontozatnak, akkor száműzve van hazájából, s meg van szégyenítve országa, ha pedig nem engedelmeskedik, akkor fel kell lázadnia királya és kormánya ellen, s polgárháborút vinni nemzetére.

Hahaha!

Csak egy ember arca maradt nyugodt: Dávidé. Ő sápadt, hideg tekintettel vizsgálta félelmetes ellenfelének arcát.

– Kikacagták önök már magukat? – kérdé végre társaitól.

– Még nem! – ordítá a tábornagy, s kardját kirántva, odaveté azt az asztalra. – Még majd ezután fog kezdődni a nevetés; arra esküszöm.

– Ne esküdjél semmire, s dugd vissza kardodat hüvelyébe. Légy nyugodt, öreg.

– Tölts belém egy akó ópiumot, vagy fürössz meg kloroformtengerben, ha azt akarod, hogy nyugodt legyek! De engem úgy vigyen el ma az ördög, hogy szétrúgom neki a poklot!

– Úgy kiabálsz, öreg, mintha Lear királyt akarnád paródiázni. Hát mi ez itt előttünk? Egy békeszerződés. De nem lehet-e ez koholmány?

Dárday és Severus arcain rögtön kelő remény váltotta fel a keserű dacot. Ez a kétség volt a mentő szalmaszál. Utánakaptak.

De annál nagyobb dühvel lépett Sasza asszony Dávid elé; oly lángoló kitörésével a megbántott büszkeségnek, mely feledteté vele, hogy nő, hogy beteg, hogy egyedül van ellenségei között. Felragadta az okmányt az asztalról s magasra emelve azt, kiálta rikácsoló hangon:

– Ez pedig a ti királyotoknak az írása; esküszöm!

De aztán hirtelen frivol kacagásba csapott át:

– De mire esküdném, hiszen nem hiszem az Istent!

Dávidon nem fogott az igézet; ő most is nyugodtan felelt e nőnek.

– Ön, asszonyom, nem hiszi azt, ami a szívben van, s mégis azt kívánja, hogy mi higgyük azt, ami a papiroson van. Pedig ami erkölcsileg lehetetlen, az a valóságban is lehetetlen. És én lehetetlennek tartom azt, hogy Magyarországon oly mélyen süllyedhetett volna az összes társadalom, hogy ily okmányt egy kormány királya elé terjeszthessen aláírás végett, hogy abban az ország megnyugodhassék; hogy a nemzet kidobhassa kebléből kétszázezer legjobb, leghősebb gyermekét akkor, midőn azok éppen diadalmaskodnak ellenségei fölött. Ez egy képtelenség, ez egy kábító rejtély. Én tudom, hogy az oroszok leghatalmasabb fegyvere, a pénz, milyen messze hord; de nem akarnék élni egy olyan földön, melyen minden ember az elsőtől az utolsóig megvesztegethető lenne; melyen a becsület, büszkeség, honszerelem és minden erény eladó portéka volna. Én ezt tagadom. Én a tényekről meg akarok győződni. Annálfogva hallja ön meg föltételemet. Én háromnapi fegyverszünetet kérek, hogy ezalatt Budapestre mehessek, és meggyőződjem magam a valóról.

Sasza asszony fagyos gúnnyal mondá:

– S ha énnekem nem volna kedvem ily háromnapi fegyverszünetbe beleegyezni? Ha én rögtön követelném a választ, hogy alárendelik-e önök magukat királyuk rendeletének, vagy fellázadnak ellene?

– Azt is megmondom, asszonyom, hogy akkor mit fognánk tenni. Ez okmányról addig, amíg ez csak az ön kezében van, nekünk nincs semmi hivatalos tudomásunk. Mi nem tudjuk, hogy meg van kötve a béke. Távirdáink szét vannak rombolva, s az a futár, kit a békeokmány párjával hozzánk küldtek Budapestről, nem jöhet azon az egyenes úton, amelyen az ön küldötte jött; az csak holnap fog megérkezni ide: nekünk pedig elég most egy nap, elég nehány óra, hogy valamit végrehajtsunk, ami erősebb minden nemzetközi szerződésnél, minden államokiratnál: az, amit Európa nyelvén úgy neveznek, hogy “fait accompli”. Mi önt most visszabocsátjuk, ha a fegyverszünetet el nem fogadja. Eltávozása után egy órával megkezdjük a félbehagyott harcot. Reggelig be is fejezzük azt. S reggelre ön, asszonyom, tudni fogja, hogy van-e hát másvilág. Holnap aztán jöhet a mi kormányunk küldönce a békeokmánnyal; a másik szerződő fél nem lesz sehol. S ezt nevezik európai nyelven “fait accompli”-nak.

– S lenne önnek elég erélyessége megtámadni fegyverrel egy csoport embert, ki nem használja fegyverét, nem védi magát többé, s a parlamenteri fehér zászlóval jön szemközt önre? Lenne önnek elég erős szíve azokat hidegvérrel lemészároltatni? Összefér ez a népjoggal?

Dávid e szó hallatára indulatba jött; hideg, szenvtelen arcát átlángolta a harag pírja.

– Népjogot emleget ön, asszonyom? Hát akkor hol volt a népjog, midőn önök a minszki lengyeleket, kik fegyvertelenül, fehér zászlóval jöttek önök elé, felkoncoltaták, férfit, asszonyt és gyermeket? Hát akkor hol volt a népjog, midőn a repülő lovasság Bochnia alatt a fegyvert lerakott fogoly lövészzászlóaljakat az utolsó emberig lekaszabolta? Önök a népjogot kigúnyolva, fellázíták hadviselő ellenük országában annak tulajdon népeit, önök elfoglalták és magukkal vitték a meghódolt városok magánbankjainak pénzeit; önök Komáromnál bombákat hányattak a kórházakba, miket a fekete zászló jelzett; önök a genfi európai egyezmény dacára robbanólövegeket használtak kézifegyvereikhez és anastatereket a várostromhoz népjog és emberiség ellenére, s most önök akarják magukat betakarni egy foszlánnyal, egy fehér keszkenővel, egy vérig sértett fenevad bosszúja ellen? De igazuk van. Ez a bigott fenevad, mely még “hisz”, nem meri azt a fehér kendőt széttépni. Hanem valami más fog önnel történni, asszonyom. Én önt és vezértársait, ha védtelenül jutnak kezembe, felveszem repülőgépeim hajójába: aztán tudok egy igen szép, csendes helyet Közép-Afrika hegyei között, ahol a Niger folyam ismeretlen forrásai erednek: ott lakik a majomfarkú niamniamok tizenkét törzse, középlények az ember és a majom között. A királyuk neve “Kankakok”. Én leteszem önöket Afrika közepébe. Akkor aztán majd elválik, hogy mi tudunk-e jobban a Duna-deltánál új államot csinálni, vagy önök a Niger forrásainál?

Sasza asszony erre ismét azt az iménti dévaj nevetést hallatá, mely elfeledteté benne az uralkodónőt.

– Nem, nem! Inkább beleegyezem a háromnapi fegyverszünetbe, minthogy megismerkedjem a majomfarkú niamniamokkal s azoknak a királyával, Kankakokkal. Egyébiránt tapasztalni fogja ön, hogy minden ügy történt, ahogy írva van, és változtatni rajta többé nem lehet. És most küldjenek önök kenyeret a katonáimnak, mert azok ma egész nap éhen verekedtek.

Azzal a békeokmányt összehajtva, öltönyébe rejté e bámulatos asszony; s délcegen, büszkén távozott el a házból, hová összetörten, bágyadtan érkezett meg; nem kellett neki senki segítsége, hogy lovára fölvesse magát. Most már a füles Mazrurnak jutott.

– Adieu! – kiálta vissza nyergében ülve az utána bámulóknak, s kezével még egy csókot vetett Dávid felé – mitől az szemeit lesüté.

Dárday ezt dörmögé magában:

– Miért nem fojtottam én meg most ezt a kígyót, mikor kezemben volt a nyaka?

Mr. Severus pedig azt kérdezé Dávidtól:

– Tudósítottad-e te a királyt azokról, amik itt történtek?

– Igen.

– Ki által?

Dávid adós maradt a felelettel. Sietett repülőgépeihez. Dárday és Severus elkísérték odáig.

– Te, Dávid! – mondá a tábornagy. – Ez gonosz három nap lesz, amíg te odajársz. Az első nap részeg leszek. A második nap megbolondulok. A harmadik nap megveszek! És velem együtt a többi is. Erre gondolj.

– Én egy nap alatt visszatérek hozzátok. Ez nekem elég oda-vissza és mindent megtudni. A másik két napra más szükségem van.

Nem vitt más kísérőt magával, mint Áront, felügyelőjét, ki azt mondá neki egykor: Ne bízzuk titkainkat asszonyra és idegenre!

A nő

Két óra volt még hátra hajnalig, az a két óra elég volt Dávidnak a Tátrától a Dunáig szállni, és végiggondolni minden lehető megoldását e megőrjítő rejtélynek.

Talán nem bocsátották Rozálit a királyné elé. Kitelik az udvari környezettől, hisz ott most is feszesen tartják az etikettet, mely szerint csak egyházi szertartás szerint férjhez adott nők tekintetnek törvényes feleségeknek, a polgári házasság szerinti asszonyok ki vannak zárva az udvari körökből.

Hátha nem hitték el azt, amit Rozáli hírül hozott.

Hátha ostrom alá volt már fogva Budapest?

Hátha meg volt mégis vesztegetve minden ember, aki a történelem alakítására befoly: udvaroncok, papok, miniszterek, tábornokok, képviselők, hírlapírók; maga a forrongó néptömeg?

Az utolsó gondolatja rémes volt. – Hátha Rozálit megölték?

Ez a gondolat aztán mind elnémítá a többit. Ettől nem tudott megszabadulni.

Keleten sárgulni kezdett már az ég, s a nagy földabroszon ott alant egy arany szalag tündöklött fel: az ott a Duna zöld szigeteivel.

A földet még homály fedi.

Ahol a Duna keletről délre letörő szögletet képez, az aerodromon követte a folyam mentét. Az egyre világosodó égen egy szikrázó csillag jelent meg. “Az a Mercur” – mondá magában Dávid. És erről is Rozáli jutott eszébe. A Mercur ritkán észlelhető, s Rozáli sokszor említé, hogy szeretné azt egyszer látni. Most itt van.

Már látni Budapestet. Egy nagy ködtenger árasztja el a folyam két partját nagy területen, csak a tornyok hegyei látszanak ki belőle. Ez az emberlélegzetből, csatornabűzből, kőszénfüstből, gázból, szemétpárából tömörült felhő a nagy város mindennapi éji takarója. A repülőgép a münster toronykeresztje fölött suhan el. Éppen hajnalra harangoznak. Vajon mit álmodik ez a sok ember odalenn?

Nehány szárnycsapása még a villanygépnek, a ködtenger torony fároszaival tovafut, s a megállított gép kiterjesztett szárnyaival csendesen ereszkedik alá a budai hegyek egyik hallgatag völgyébe, amit “Cserfás Boldogasszony” (Marie Eichel) néven hínak; hajdan barátkolostor, most magányos nyári lak. Ez volt Dávid tanyája Budapest mellett, hol éjente repülőgépével észrevétlenül le szokott szállani. A székely mintájú nyaralón túl még ott áll a hajdani zárda boltozatlan négy fala. Ez szolgál szárnyékul a repülőgépnek.

A környékben mindenütt csend van még: itt még nem virrad; csak a feketerigók szólnak az erdőkben.

Dávid, amint a gép hajójából kilépett, sietett nyaralója felé. Vagy Rozálit találja ott, vagy cselédjeit, kik hírt tudnak felőle mondani.

A tornác ajtaja nem volt bezárva, s a pitvarajtó is félig nyitva.

Hanem a pitvarajtó küszöbén ott feküdt a Száva, a hű bernáthegyi, s a legelső lépés hallatára fenyegetőleg emelte fel fejét; azután megismerte gazdáját, egy nagyot ásított, s ismét végignyúlt az ajtó előtt. Hiszen a gazda keresztül tud ezen az élő torlaszon lépni.

Dávid nyugtalanul dobogó szívvel nyitott be az ismerős szobácska ajtaján, hol annyi emlékezetes éjszakát töltött, ölében az alvó nő fejecskéje, ablaka alatt az éneklő csalogány és fejében a közelgő világharcok moraja.

Most reszketve lépett a superlátos ágyhoz, annak tarka karton függönyeit félrevonva.

Akkor aztán egyszerre elállt a lélegzete.

Rozálit látta ott aludni – de nem egyedül, két kezével egy másik főt tartott kebléhez szorítva: egy gyermek fejét.

Rozáli anya volt.

Dávid a visszatarthatlan öröm sikoltásával rogyott térdre Rozáli fekhelye előtt, nejének kezét csókjaival halmozva el. Arra Rozália fölébredt; de az a másik ember alva maradt. É s Rozáli rögtön ráismert férjére, és elkapta tőle kezét: “Ne azt, ezt csókold!” és odatartá eléje a kicsiny embert, kinek gömbölyű kis behunyt szemű feje s két apró összefogott kezecskéje volt ki csak a pólyából. “Nézd, nézd! Ez a mienk! A mi fiunk! Nézd, hogy mosolyog, mikor megcsókoltad! Most rólad álmodik. Még nem látott. Ne olyan nagyon, mert felébreszted! Hát ébreszd fel! Látod a szemeit? Olyanok, mind a tieid. Nem igaz, szebbek azoknál is. Hallod, mit mond? Azt mondja, hogy ,a’, ez azt mondja, hogy ,anya, apának ne szólj semmit, hogy itt vagyok’! Hiába. Megcsaltuk apát. Nézd, hogy nyújtja feléd a kis kezét!”

És a kisgyermek odanyújtá apja felé parányi kezét, s azokkal a tehetetlen kis ujjacskákkal belemarkolt annak a szakállába. És Tatrangi Dávid meg volt fogva.

Most azután mindent megértett.

– Már tizennégy naposak vagyunk! – súgá fülébe Rozáli kérkedő nagyzással.

Tehát másnap, hogy Rozálit idehozta.

Rozáli tehát nem beszélhetett addig a királynővel. Ez világos.

Azután pedig, hogy a gyermek ott volt a keblén, nem törődött ő tovább se hadjárattal, se békekötéssel, se királlyal, se országgal, se Európával; az a gyermek volt neki az egész világ. És ez így igaz, és ez így jó.

Dávid a nagy hibáért nem okolhat most már senkit mást, egyedül saját magát. Hogy a nagy tudós, a számító ember, annyi pontosan összevetett kalkulusból kifeledett egyetlenegyet, azt, amit a legközönségesebb ember is ki tudott volna számítani: azt az időt, amikor a nő egészen emberré lesz, amidőn minden erejét elveszti, hogy az mind szeretetté változzék benne, s e gyöngeségében lesz a legfelségesebbé, ez emberi állatiságában lesz istenivé.

Akkor azután a nő nem hős, nem diplomata, nem bölcs, nem tudós. Ez mind árnyék e napsugáros szó mellett: “anya”! Tatrangi nem kérdezett mármost semmi mást Rozálitól, mint ami a férj aggodalmaiba vág. Megnyugtatták. Az anya s gyermeke egészen jól vannak.

– Éppen ma akartam először kimenni kocsival – monda Rozáli.

– Hová?

– Fel Budára, a királynéhoz.

– S mit akarsz te a királynénál?

– Megígérte nekem, hogy gyermekemnek keresztanyja lesz.

Még most is csak a gyermekére gondol.

– Ne menj te most a királynéhoz, kedvesem; annak nehéz gondjai vannak most. Majd jöjj velem. Én elviszlek magammal, haza Erdélybe. Itt a repülőgépem, könnyen utazunk. Otthon kényelemben léssz.

És Rozáli most sem kérdezősködött tőle, hogy mi történt azóta odakünn a világban. Győznek-e, vesztenek-e? Folyik-e a vér folyamszámra? Hull-e az ember sáskaszámra? Csak azt kívánta Dávidtól, hogy válasszon a fiának szánt nevek közül, melyik lesz szebb a kiszemeltekből: egy ószövetségi név “Naftali”, vagy talán egy ősmagyar vezér neve “Etele”! Nem, az nagyon harcias; talán inkább Elemér? Vagy Washington? Dávid választotta az Elemért. Akkor meg Rozáliának jobban tetszett Naftali. Dávid aztán ráhagyta, hogy legyen Naftali. Akkor aztán Rozália nem akarta engedni, hogy Dávid az ő kedvéért lemondjon választásáról. Utoljára elfogadták a Washingtont. Akkor meg az jutott eszébe Rozálinak, hogy Washingtont, amíg kicsiny lesz, a név diminutivumával “Vasi”-nak fogják híni, s abból még gúnynév lesz. Utoljára is rájöttek, hogy legjobb lesz neki “János”. Ez olyan tisztességes név.

Dávid olyan természetesnek találta, hogy ő most itt azzal töltse az órákat, hogy a naptárból neveket halásszon ki; s azután meg álljon neki a teafőző gépnek (mert a lusta cseléd még mind alszik), s forraljon egymás után mindenfélét, s hordjon elő teknőcskét, fürdőkádacskát, névvel nem nevezhető öltöny- és vászonféléket és lerajzolhatlan edénykéket, s segítsen a gyermeket dajkálni; mintha az a háromnapi határidő egyenesen erre a célra lett volna neki megadva.

Azután még segítenie kellett a nőnek a toalettben; mely alkalommal kitűnt, hogy sok mindenféle hiányzik itten. Ez a nyári lak nem arra volt berendezve, hogy annyi boldogságot fogadjon be; az előkészületek mind otthon maradtak, s itt csak amit a tudatlan majoros cseléd tudott hozni a városból, azzal kell kínlódni. Ez persze ezer és egy baj. Szegény Rozáli azt sem tudja, melyikről panaszkodjék.

Dávid aztán megvigasztalta azzal, hogy majd be fog ő menni a városba, s aztán hoz ki a számára mindent. Mindjárt be is fogatta a két konyhalovat a majorossal, hogy beszekerezzen. Rozáli csodálkozott rajta, hogy miért nem megy a repülőgéppel.

Most aztán tisztulni kezdett Dávid előtt a kárhozatos talány.

Budapesten nem tudtak arról semmit, hogy mi történik odakinn a világban. Ő Rozálira bízta, hogy beszéljen a királynéval; nem akarta a diadalhíreket az egész világgal tudatni. Nem akarta, hogy folytassák a háborút. Azt akarta, hogy kössenek egy becsületes békét. Most azután kötöttek egy szégyenletes békét, amit ő nem akart. És ennek csak ő maga az oka: minek akarta olyan nagyon okosan elintézni a dolgot? Minek nem hagyta a nejét odahaza, ahol az asszonynak legjobb helye van? Már az is vakmerőség volt tőle, hogy oly rémséges jelenetekhez, minő a Krakkó melletti anastater felrobbantása volt, magával vitte nejét. E rendkívüli izgalom sietteté valószínűleg az örömnapot, melyet távolabbnak hitt. Menthetlen bódultság volt tőle azt tenni. De a nő akarta, s a nőnek annyi lélekereje volt. Hanem azt az egyszerű dolgot nem számítá ki a nagyon okos ember, hogy az akkori nő meg a mostani nő két különböző lény: amaz csupa ész és akarat, emez csupa szív és ösztön; amaz még úrnő, emez már rabnő.

Dávid gondolataiban a legellentétesebb képek jártak boszorkánytáncot. Meghiúsult remények és keletkező új tervek, a szégyennel határos önvád, amiért országos ügybe egy asszonyt avatott be, s apai büszkeség az indok fölött, mely az ügyet meghiúsítá: a pólyás gyermek síró hangja átment a honvédsereg kacajdühébe, s Rozáli halvány anyaarcát felváltotta a néger koromképe.

Pest utcáin forrt a néptömeg, mikor Dávid szekeréről leszállt a Duna-rakparton. Minden ember tódult a börze felé. Kinek-kinek volt egy lap a kezében, azt magyarázta a másiknak. A börzeépülethez pedig közel sem lehetett jutni, ott olyan nagy volt a tolongás. Tegnap este jutott köztudomásra a békekötés, s erre a hírre az eddigi baisse egyszerre átcsapott a hauss-ba. Tegnap még a Lánchídról ugráltak a Dunába a szerencsétlen üzérek, kik a legszilárdabb vállalatok élén nem bírtak semmi áron pénzhez jutni; ma már ömlött a pénz, mintha gomba volna, mely egy éjszaka kibúvik a földből, s reggeltől estig másfél milliárdra mentek a bejegyzett új alapítások tőkéi, miknek certificatjaiért egymás kabátját tépte a közönség. A contremine még egy kétségbeesett kísérletre vállalkozott: leitatott egy csoport katonát, azokkal utcai verekedést kezdetett, s arra elhíresztelé, hogy a magyar ezredek fellázadtak a békekötés ellen, s nem akarják azt elismerni. Hanem aztán a verekedőket nagy hirtelen összefogta az őrjárat, s a contreminetuöket kinevették. Nem lázad itt fel senki a békekötés miatt. Dávid észlelheté, amerre járt-kelt, hogy minden ember nagyon meg van elégedve azzal, hogy a veszedelem ilyen szerencsés véget ért, s most csak arra van gondja az egész világnak, hogy minő vállalatra írjon alá. Egy embert éppen most dobtak ki a börzéből az ablakon át, s azt az utcai közönség is végigdöngeti, amíg elmenekül. Ez a semmirekellő azt próbálta elhíresztelni, hogy a nihilisták elvitték Bécsből a bank kincseit. Ki is kapott érdeme szerint ezért a vakmerő hazugságért.

Dávid úgy találta, hogy ebben a városban most egyszerre minden ember bankár, üzér, alkusz, alapító, igazgató tanácsos lett; ügyvéd, orvos, hírlapíró nincsen többé, az mind a börzén van és papírt kerget, asszonyok sincsenek többé, azok is mind papirosban dolgoznak. (Machen in Papier.)

Fölkeresett egy vendéglőt, mely rendesen a radikális hazafiak tanyája volt. Ott csakugyan talált egy csoport zúgolódó eretneket, akiknek nem tetszett ez a békekötés. Hanem azok meg minden szégyenért a krakkói honvédeket okolták: “gyávák! gazemberek!” ez volt a címük. “Nem tudtak kirohanni az ellenségre, mint Zrínyi Miklós, s hősileg elesni? Mármost úgy kell nekik!” Egyszer a saját nevét is hallotta említtetni Dávid s a repülőgépet, és aztán utána ezt a megjegyzést: “Bolond volt, mint az apja!” El is kotródott onnan.

Ment Bárány Pált fölkeresni, kivel a múlt időkben többször találkozott.

Mikor belépett az ellenzék nagyhírű vezéréhez, az bámulva kiálta fel láttára: “Hát te élsz?”

– Ki mondta, hogy meghaltam? – kérdezé Dávid.

– Minden külföldi hírlap. Azt hitték valószínűleg, hogy te magad voltál a repülőgépedben, midőn azt a felrobbanó anastater megolvasztotta.

– Tehát az én repülőgépemet megolvasztotta az anastater?

– Ugyanaz, mely Krakkó negyedrészét romba döntötte, s tízezer honvédet eltemetett.

– Ez is a külföldi hírlapokban van?

– Igen. Íme itt a “Times”, a párizsi “La Vérité”, a berlini “Welt”; ezeknek a katonai tudósítói mind egyformán írják le a katasztrófát.

– S hogyan jutottatok ti e lapokhoz?

– Minthogy a postaközlekedés megszakadt, léggömbök útján.

– Értem. Én azonban itt vagyok, élek, nem haltam meg; s azért jöttem, Dárday által küldve, hogy neki hírt vigyek a békekötés körülményeiről.

– Tehát Krakkóból jössz?

– Nem. Bukovinából. Az egy falu a Tátra alatt.

– S hogyan kerül Dárday a Tátra alá?

– Majd tudatok veled mindent: hanem előbb te felelj nekem. Hogyan lehetett ezt a békét így megkötni?

– Bajtárs. Megvallom, én nem akartam. Mikor a képviselőház elé került a kérdés, én voltam az, ki társaim nevében azt mondám: inkább legyenek eltemetve Krakkó falai alá fiaink és testvéreink, mintsem eltemessük örökre becsületünket. Kinevettek, lezúgtak érte, s meg kell vallanom, hogy a saját lelkem is megkönnyebbült vele. Azt mégsem engedhette az ország, hogy kétszázezer ifjú férfit menthetlenül összezúzzanak az orosz pokolgépek. A legutolsó futár, kit Dárday a királyhoz küldött Krakkóból, elmondá mindazt, amit Dárday tapasztalt az orosz táborban; tudatva egyúttal, hogy a honvédsereg mégsem adja meg magát. A külföldi hírlapok tudatták velünk a további eseményeket, és azonfelül nagy költséggel kiküldött kémeink. A két anastater iszonyú rombolást tett Krakkóban, a te repülőgéped is ott pusztult el, s még készen állt tíz pokolgép, melyet egyszerre szándékoztak a megszállott városra bocsátani. S azután mindenünnen jött a rossz hír. Horvátok, szerbek, románok pártot ütöttek, és táborba szálltak körös-körül. A hadvezérek kétségbeejtő tudósításokat küldtek saját hadseregeink állapotáról; bomlás, fegyelmetlenség, csüggedés mindenütt. Az élelmezés rossz, mint rendesen; a hadsereg ruhája rongy, a közkatona és a tiszt egymásban nem bízik; a várak fölszereletlenek, s a hadvezetésben semmi vezéri lángész. Mindenki azt mondja már, hogy “finis Hungariae” – “finis Austriae”. E kétség beejtő helyzetben jön Oroszország teljhatalmú követe, Mazrur, egy békeajánlattal. A király eleintén el sem akarja őt fogadni, kit kétszer kitiltott országából. De akkor rajtamennek a papok, a prímások, a bíbornokok, maga a pápa, lelkére kötik, hogy ne utasítsa el a békét, ne terhelje meg magát Isten előtt annyi kiontandó vérrel. Ekkor enged, s elfogadja Mazrurt. Ez előadja a békeföltételeket. A király ezeknek hallatára haragra gerjed, feldönti az asztalt, melyen a békeokmányt eléje tették, s azt mondja, hogy készebb a hűnek maradt csapatjai élén kirohanni az ellenségre, s ott veszteni el életét a csatában, mint ily szégyenletes okmányt aláírni.

– Ó, mért nem engedtétek neki ezt tenni? – sóhajta fel Dávid bánatosan.

– Többet mondok. Mi a királynak ezt a szavát hallva, odamentünk hozzá, és azt mondtuk, hogy ha kell, egy második Moháccsal bevégezni hazánk történetét, mi magyar főrendek és képviselők is a királlyal megyünk, s folytatását adjuk neveinkben Tomory húszezer vértanúi lajstromának. Ez a felbuzdulás uralkodott egy napig. Hanem másnap egyszerre csodálatosan megváltozott a közvélemény. Valaki egy sajátságos hírt terjesztett el, ami egyszerre mint a láng futott szét. Azt híresztelék, hogy ha Árpád király, környezve híveitől, a szabadelvű képviselőktől, a magyar főuraktól, a csatába megy, ott őt és híveit vagy leölik, vagy elfogják, és akkor Zsigmond főherceg jön a trónra, s azzal vége a magyar alkotmánynak. A most ajánlott békepontokat ő fogja aláírni, s a magyar nemzet csak egy szabadelvű, rokonszenves királyt veszít el, és kap helyette egy bigott, abszolút, ellenszenves uralkodót, a régi rendőri államot és az elűzött jezsuita rendszert. Ez lehűtött minden lelkesülést. A királyt minden oldalról ostromolni kezdték: rokonai, papjai, tábornokai, udvaroncai, miniszterei; sőt a képviselőházban is akadtak merész emberek, kik minden áron a békekötés mellett tartottak beszédet, s a ház, mely tegnap, mint egy ember állt fel e kiáltással: “életünket és vérünket!”, ma kétharmadában lehúzta fejét a föld alá, s nem jött el szavazni. A ház többsége is a békét követelte a királytól.

– Ott az oroszok “utolsó fegyvere” dolgozott már – dörmögé Dávid, szakállát harapdálva fogaival.

– De a király még akkor sem akart engedni. Azt mondta, hogy meghalni könnyű, de a szégyent és a koronát viselni együtt lehetetlen. Ekkor egy napon elkezdett minden hírlap rémhíreket közölni az ország minden részeiből. Borzalom és kétségbeesés sírt minden soraikban, a kívülről bebocsátott léggömbök tudósításai, hírlapjai, levelezései csupa Hiób-postákkal voltak terhelve. S végre eltalálták a király acélkeblén az egyetlen rést, melyen át sebezhető volt. A királyné fiatal anya. Nehány hónapos csecsemője sír keblén. A királyné erős szívű asszony volt, míg anya nem lett; hanem ez a név más emberré teszi a nőt.

– Tudom – suttogá Dávid.

– A királynét környezete folyton rémítgeté azon ördögi fenyegetésekkel, miket női ellenfele, ez az asszonyi Asmódi, a világba szórt. Hermione Peleia a tébolyodáshoz volt közel gyermeke miatt. S ez megtörte a királyt. Mikor aláírta II. Árpád azt a békeokmányt, akkor ott feküdt a lábánál ájultan a királyné, keblére szorítva görcsösen a síró trónörököst, s mikor a király eldobta azt az átkozott tollat, mellyel nevét aláírta: elkezdte a két kezével a saját arcát ütni, hogy legyen rajta sokszorozva a szégyen pírja. Ó! Hidd el, bajtárs, hogy a királynak e mi megaláztatásunkból a legnagyobb osztályrész jutott, s mi azóta még jobban tiszteljük őt.

Dávid fölkelt helyéből, és ütötte a homlokát az öklével. Az ő hibája ez!

– Most már ami megtörtént, az változhatatlan – folytatá a szabadelvű államférfi –, s abban meg kell nyugodnunk.

– Meg fogunk benne nyugodni.

– Kinek a nevében beszélsz?

– A krakkói honvédseregében.

– Ismeri az már a békekötést?

– Ma éjjel tudta meg.

– S mikor hagytad te őket el?

– Ma éjjel.

– S hogy lehetsz akkor most itt?

– Rövid az időm, hogy mindarra, amit tudni kívánsz megfelelhessek. Ami megtörtént, az változhatlan, s én úgy hiszem, hogy ti mindent jól tettetek. Jól tettétek, hogy megóvtátok a király személyét a harci veszélytől. Jól tettétek, hogy megkíméltétek a magyar értelmiséget és arisztokráciát a csatatér borzalmaitól. Azokra szükség van még. Azt is egészen jól tettétek, hogy nem kockáztattátok a magyar alkotmányt, melynek egyedüli biztosítéka egy jóakaratú, szabadelvű király, s melyet egy autokrata uralkodó, ha neki nem tetszik, rögtön elfújhat a föld színéről. Aztán a nemzetiségekre is kellett tekintenetek, meg a sokféle vallásfelekezetre. Ezek mind szükségesek. Mármost majd a mi dolgunk lesz, száműzötteké, megkísérteni, egy puszta, laktalan földdarabon, hogyan lehet e drága hagyományok nélkül megélni. Megkísértjük azt, s légy nyugodt afelől, hogy panaszunk nem fog benneteket háborgatni soha. Most sietek, mert időm rövid, s ezalatt sokat kell elvégeznem.

– Mi dolgod van oly sürgetős? – kérdé a szabadelvű államférfi.

– Először is gyermekruhákat és pólyatekercseket kell vásárolnom újszülött kisfiam számára. Aztán van egy tébolyodott apám az őrültekházában, azt kell meglátogatnom. És aztán sietnem kell – egy új országot megalapítani.

Bárány Pál, ki igen komoly és száraz kedélyű ember volt, mégis hangos hahotára fakadt e sajátszerű összeállítása fölött a legellentétesebb feladatoknak; amit Tatrangi Dávid nem is vett neki rossz néven. Hiszen bolond biz ez mind, hanem így van.

– Egyébiránt – szólt Dávid, mikor már búcsúzófélben volt – én is hagyok neked itten néhány külföldi hírlapot. Ezek nem léghajón jöttek, hanem a maguk rendes útján, a postán; a “Times”, a “La Vérité”, a “Welt”, olvasd át ezeket, s hasonlítsd össze azokkal, amiket ti kaptatok. Majd akkor talán rájössz, hogy tudósításaitoknak minden kútfeje honnan ered.

Azzal Dávid egy hírlapcsomagot kivont kebléből, és letette azt Bárány Pál asztalára.

– S te azt hinnéd, hogy emezek a lapok nem igaziak?

– Azt hiszem, hogy Bécsben nyomtatták valamennyit, s minden kémetek az oroszok zsoldjában állt. Készen vagyunk. Béke veled…

Dávid elhagyta a szabadelvű államférfit, ki, amint elkezdé olvasni az otthagyott hírlapokat, a krakkói, a czenstochowai óriási diadalok leírását, a kárpáti hegyi harcok remek hadműveleteit, mint az őrült futott ki az utcára, keresni azt az embert, aki ezeket otthagyta. Hasztalan volt. Eltűnt az már. Bárány Pál sietett a lipótmezei tébolydába is. Onnan is elment már Dávid; a hátrahagyott hírlapok pedig azalatt megtették a körutat a politikai klubokban, az országházban, feljutottak a királyi várpalotába is, mindenütt elszörnyedést, visszás örömre dühödést hagyva hátra. Dávidot nem találták már sehol.

Dávid sietett legelőször is a beteg nőnek és a kisgyermeknek bevásárolni a szükségeseket, azután áthajtatott a lipótmezei tébolydába, apját fölkeresni.

A roncsolt emberalak most még kedvetlenebb volt, mint valaha. Amióta a hírlapokból megtudta, hogy a háború kitört, nem olvasott hírlapot soha. “Emberi mészárszék!”

Mikor Dávidot meglátta, messziről kiáltott rá:

– Fiú! Semmi vérontó dicsőségről ne beszélj nekem! Ha repülőgéped gyilkolt, dugd el a kezedet, ne érezzem rajta a vérszagot. Orgyilkos vagy hős: az mindegy. Jer ide mellém, beszéljünk praktikus dolgokról. A repülőgépet már tökéletesítetted, azt tudom, olvastam a hírlapokból. Ne használd te azt a háborúhoz. Nekem van egy igen jó tervem; hallgasd meg azt. Én nemsokára meghalok. Nincs egy ép szervem. Azt akarom, hogy amint meghaltam, ne temessenek el, hanem jöjj el te értem és végy fel a repülőgépedre és vígy el magaddal az északi pólus alá. Ott, ahol soha nem süt a nap, tégy le és hagyj ott. Én ott az örök fagyban megkövülve a napok végéig épen megmaradok. És aztán ezt az eszmét kösd össze egy nagyszerű vállalattal; legyen ez egy “örök temető” eszméje. A mostani bolond temetkezési rendszer mellett százakat elpazarolnak minden egyes halottnál, s fa-, érc-, selyemanyagban átadják a rothadásnak, amit az ipar fáradságosan teremtett elő. Milliárdokat temetnek el az emberek a nedves homokba. Te kezdd meg velem az új eszmét. Alkoss egy örök temetőt az északi pólus alatt. Ott nincs többé sem hóesés, sem olvadás. Vállalkozzál rá repülőgépeiddel elszállítani a halottakat a földsark temetőjébe. Ott külön mezsgyét minden országnak, külön négyszöget minden városnak, s aztán minden négyszögben egymás mellé rakva a csoportokat, minden alvó fejéhez az érctáblát, mely nevét viseli. Azok ott örökké változatlanul megmaradnak, és az utódok, kik repülőgépeid segélyével elődeiket meg akarják látogatni, mindig úgy fogják azokat az idők végtelenjéig megtalálni, ahogy kimúltak, változatlan arccal; mint ahogy megmaradt az özönvíz előtti mammut változatlanul százezernyi évig az éjsark alatt. És a hírhedett Nagy Sándorokat, Napóleonokat, Habsburgokat, Humboldtokat, Kolumbusokat, Goethéket, Hugókat, Shakespeareket, Talmákat, Washingtonokat és Kossuthokat ott fogja együtt találni az utókor, azon módon, ahogy alkotva voltak, örökre változatlanul! Még más haszon is lesz belőle: elmúlik az emberiséget üldöző sok dögvész, melynek ecetágya a temetői kigőzölgés, a sírkertekből gyümölcsöskertek lesznek, míg az örök tél és az örök éjszaka nagy birodalma lassanként megtelik az éltüket bevégzett istenképmások millióival, kik soha nem lesznek többé porrá! Te! Ez roppant pénzt fog neked behozni! És még többet fog az összes emberiségnek megtakarítani. Vedd csak fel, hogy Európa háromszázmillió lakosának az eltemetése eddigelé, átlagosan húsz forintot számítva egy emberre, hatezermillió frt-ba kerül fél század alatt; ha te ezt felére leszállítod, az európai emberiséget háromezermillióval gazdagítottad, s magadnak még ötven százalék költség mellett másfél milliárdot szereztél vele! Számítsd még hozzá azt a tömérdek utazót, aki elődeit, hazája s a világ nevezetességeit meglátogatni felül repülőgépeidre! A sok anyát, ki kisgyermekét évről évre újra megcsókolni elvándorol az örök temetőbe! Fiam, nem hagyok rád egyéb örökséget, mint ezt az eszmét, s te dicső fogsz lenni általa. Csak egyet ígérj meg: hogy én leszek a legelső, s hogy engemet fogsz helyezni középre!

Dávid megígérte az öregnek, hogy úgy lesz, s abban ez azután megnyugodott. Azt is tudatta vele, hogy fia született, s azt most viszi haza a repülőgépen a Székelyföldre.

Az öreg keservesen csóválta a fejét.

– Engem nem fogsz hamarább vinni rajta, mint mikor meghaltam. Tudod, ha élve vinnél magaddal, megölne az irigység. Én találtam azt fel, te csak tökéletesítetted. A gőzgép feltalálója is így járt. Takarodj előlem. Ki nem állhatlak. Tolvaj!

Tatrangi Mózes kikergette maga elől a fiát.

Dávid ezután sietett vissza a cserfás-boldogasszonyi villájába. Áthordta az ölében nejét és gyermekét az aerodromonba, s ágyat vetett számukra a hajó fenekén.

Délután három órakor repült végig az aerodromon Budapest fölött hatszáz ölnyi magasságban.

Dávid alátekintve a magasból, a nagy város minden utcáját hemzsegő néppel tömve látta, s úgy tetszék, mintha a hangcsöveken keresztül valami rivalló egyetemes kiáltás törne föl hozzája onnan aluról.

Nem törődött vele. A gép villámgyors repüléssel szelte át a levegőket, s öt perc múlva eltűnt a láthatár alatt.

Gyorsan repült a szárnyas gép végig a magyar alföld rónái fölött. A gabona még aratatlan állt – szeptember elején. A föld népe elfutott falvaiból a tatársokaságú ellenség elől, s a róna olyan volt, mint egy arany bársonyszőnyeg, zöld szegélyes utakkal sujtásozva, s tarkítva erdőkkel, kertekkel.

Azután következett a nagy-kunsági róna, melyet a kiáradt Tisza ezernyi tükördarabbal hintett be most. Sárga tarlók, vakító fehér, széles puszták, haragos zöld mocsárfoltok váltogatják egymást; egy-egy nagy város jön és tűnik el gyorsan, barna tetőivel, fekete utcáival. Azután világos zöld szőlőhegyek domborodnak elő, fehér kolnáikkal, elszórt borházaikkal, majd sötét erdőpalástba burkolt hegyek közelítik meg a repülőgépet, fölmeredő sziklák, mohlepte, idomtalan, arctalan titánfejeikkel suhannak el alatta. Aztán megnyílnak Erdély kies völgyei, kanyargó patakjaikkal, mosolygó rétjeikkel, a tenger hullámait utánzó “mezőség”, mint egy háborgó föld; s végre a székely havasok tárulnak eléjük.

A gép egyformán repült, a kormányosnak nem kellett rá ügyelni; Dávid nézhette az alatta elrepülő tájakat, és az anyja keblén nyugvó csecsemőt. És aztán gondolhatott ilyeneket:

“Íme, kezembe volt adva, hogy ez az ország boldog legyen és hatalmas. Én tehettem azt, hogy szerezzek neki olyan békét, melyet semmi hátramaradt keserűség meg nem rohaszt. Én tehettem azt, hogy saját boldog hazám mellett, hű fegyvertársát, szabadságának őrét, Lengyelországot helyreállítsam. Kezemben volt, hogy a kereskedelmi új korszak és rendszer megnyitása által ezt a két országot Európára nézve fontossá, nélkülözhetlenné tegyem. Én a világ kincseit halmozhattam volna erre a földre, miket senki átka nem nehezített volna. És most mindennek vége. É s ennek te vagy az oka, öntudatlan mosolygó gyermekarc: üdvem, szerelmem – halálom és kárhozatom. Minek volt szeretni annak, akire ily küldetés volt bízva. Akinek az ég titkai így átadattak, annak nem lett volna szabad magát a földhöz kötni többé. Ah, annak az önfeledett csóknak ott a felhők között meg van adva jutalma a földön és büntetése az égben.

És Dávid ölébe véve a szeretett alakokat, csókolta gyermekét, és siratta hazáját.

Este volt, mire a Gyilkos-völgybe megérkezett. Ott elhagyta nejét és gyermekét – kinek még neve sem volt, s rögtön útra kelt ismét. Sietnie kellett. Kormányosát is hátrahagyta; egyedül akart lenni.

A legrövidebb utat választotta, s ez a Gyilkostól a Tátráig folytonosan a Kárpátok felett visz el.

Démonoknak való út!

Hegygerinc, sziklaorom, kopár hát, mély üregek, tátongó szakadékok. Ember nem lakta végtelen üresség!

És folyton, egész éjjel mindig e néma szörnyek jöttek eléje, kétségbeejtő végtelenségben, e fenyegető, idomtalan óriások, mik mind látszanak valamit mondani; csakhogy azt nem érti emberi elme. A hold hideg fénye még rémesebbé teszi képtelen alakjaikat. Meg kell őrülni az embernek e sziklatömkeleg folytonos bámulásától. Ezek a zigzugok, mintha mind óriási betűk volnának, istenkéz írta hieroglyphok: csak olvasni tudnók!

Nem. A sziklalánc, a hegysor semmi gondolatot sem adott a felette elrepülőnek. Éjjeli kóbor lélek volt az, mely a temető sírkövei fölött repdes.

Az az egyetlen nagy eszme, melyet magával vitt, oly embererőt letörő nehéz volt.

Majd felhők húzódtak össze az égen, a holdat eltakarták, s a sziklatömeg oda alant most már egészen elfeketült. Éjfélen túl járt az idő.

A gép sebesen haladt nyugot felé. A láthatáron valami világosodott. Az még nem a hajnal, csak a hó világa. A múlt napokban a Tátra öblében hó esett, a magasokon még nem olvadt el az; a lomnici ormok világítanak. Tehát már közel a cél; itt az út vége; csak tájékozni kell magát a magasban utazónak, hogy hová szálljon le.

Oly magasra nem emelkedhetik, hogy a táborok őrtüzei szerint tájékozhassa magát, mert a felhőréteg ott eltakarná előle a földet; kénytelen cirkálni a bércek pusztája fölött; a kiváló havas csúcshoz tartva magát, s ezalatt a gép repülését meg kell lassítania.

Dávid meggyújtotta a villanylámpát, hogy az alatta meredő sziklaormokat megvilágítsa vele.

Most megismerte a “Lengyel-nyereg” hosszú, keskeny vonalát.

És aztán, mikor gépével csendesen elsuhant a Lengyel-nyereg fölött, lenézett abba a mélységbe, melynek fenekét a jégtengerszem töltötte meg.

És akkor két, egymást kiegészítő emlék jutott eszébe.

Az egyik a találkozás a hózivatarban Sasza asszonnyal, amidőn a kémszemlére fel s leszálló aerodromon hajósa Sasza asszonyt orosz szóval, az pedig őt pisztolylövéssel üdvözlé.

A másik emlék pedig az volt, hogy Dávid az oroszok egyik anastaterét éppen a jégtengerszem fenekére süllyeszteté el; mint ahol legkevésbé lehetett attól tartani, hogy valaki ügyetlenségből vagy rosszakaratból azt felrobbanthassa. A jégtengerszemet meredek sziklaörvénye minden oldalról hozzájárhatlanná teszi. A két sodrony, mely levezet az anastater belsejébe, egy sziklaüreghez van fölvezetve, ott hevernek tekercsei, miket a repülőgéppel fel lehet vontatni, mikor eljön az idő, hogy egy villanyszikra küldessék alá az alvó szörny fölébresztésére.

Nem jött-e el éppen most az az idő?

Dávid ellenállhatlan vágyat érzett e kísértetes örvénybe harmadszor is leszállani.

Megállítá gépe működését, és az kiterjesztett szárnyaival csendesen lebbent alá a titáni nagy sírba.

A villanyfény körös-körül megvilágítá a vasfekete sziklafalakat. A fekete ormokon csillogott a fehér hó, s a jégcsapok tömege mint ezüst csipkézet csüggött alá a barlangok párkányain; alább a sziklaormok jégkristályoktól tündököltek; a világló gép mintha egy gyémántpokolba süllyedne alá.

És e jegesült alvilágra szállás pillanatában ez a gondolat támadt Dávid szívében:

“Ha én most e jégtengerszemhez leszállok csendesen s aztán felkeresem az anastater két sodronyát, azokat bevontatom a hajómba, aztán a villanylámpám gépével leküldöm azt a bizonyos kicsiny szikrát, hah, milyen robbanás lesz az egyszerre! Abban aztán igazán meg fog olvadni a gépem, velem együtt.”

És azzal vége lesz a regényemnek.

Ami azután jön, azt folytassa más: én nem tudom tovább.

S mikor aztán már közel volt a fenekéhez ennek az önkereste óriási sírnak, akkor ennek a fenekén megtalálta azt a választ, amit a néma szikláktól idáig hasztalan kérdezett.

A jégtengerszem felszíne ismét merev acéllappá volt fagyva, mint azelőtt – de nem volt rajta “hó!”

Pedig nehány nap előtt a hóesés elborította azt. Nap nem süt ide, szél nem fúj itt soha: mi vitte el tehát a havat a jégtábláról? A jéglap felszíne mintha apróra tört hasábokból volna összetorlasztolva, hegyes, darabos.

Mikor az anastatert elsülyesztették bele, a közepén egy gömbölyű léket vágtak, azon bocsátották alá, a többi része a jéglapnak sima maradt, mint a csiszolt érctükör. – Mi törte ezt most így össze?

A pillanat, mely a kérdést szülte, megadta a választ. Dávid tudta, amit tudni akart.

“Fel!” kiálta: tán önmagának, tán gépe szellemeinek, s elszabadítva a gépzárt, az utolsó percében az esésnek, fölrebbenté a jégsírból az élő gépet. Mint a feltámadó szellem, repült az ki villámsebesen, villámfényesen a nap nem látta mélységből, s ott lebegett nemsokára fenn az égen, magasabban a Lomnici-csúcsnál.

Észak felé a hegyek lábánál látszottak terjedt félkörben a tábor ezernyi őrtüzei, mint egy tejút a földön veres csillagokból, mit a székely–hun monda “Hadak útjának” nevez az égen; azon távoztak el Csaba halott vitézei keleti hazájukba; ott az őrtüzeik most is.

No, hát kövessük Csaba vezér nyomdokait.

*

A gép süvöltve szállt Bukovina tornya irányában.

Egy állam – részvényekre

A fénylő gép közeledtét messziről észrevették már a magyar táborban, s mikor Dávid leszállt a hajóval a földre, egész sokaság vette körül.

Minden ezred megbízott egy ezredest, egy őrnagyot, egy századost, egy hadnagyot, egy zászlótartót, egy őrmestert, egy tizedest, egy közvitézt, kiket Bukovinába küldött. A hadsereg képviselőtestülete volt ott!

Ébren volt mindenki, Dávid visszatértére álmatlanul vártak. Száz kérdést intéztek hozzá, mikor a hajóból kilépett, és minden kérdés egy volt: “igaz-e az?” Még a távoli elhaló zaj is ezt látszott szerte visszhangzani.

Élet- vagy halálítéletét várta mindenki a feleletben.

– Bajtársaim! Felebarátaim! – szólt Dávid, megállva a sokaság között. – Legyetek csendesen, és hallgassátok meg, amiket mondok. Nagy és nehéz szavaim lesznek hozzátok, amiket nem lehet hallgatni hallgatva. Midőn ti fogtok szólni, akkor én hallgatok, s megvárom, míg megengeditek, hogy tovább beszéljek.

A másfél ezernyi harcos körülfogta az aerodromont s Dávid fellépett a gép fedélzetére; onnan szólt, mint egy emelvényről. Amennyire a gép szárnyai értek, mindenki tiszteletteljes távolban tartá magát tőle. Pedig hisz a gép nem bánthat most senkit.

Dávidnak erős, de rideg, kemény hangja volt és válogatatlan, egyszerű kifejezései.

– Azt kérdeztétek tőlem: “igaz-e az?” – Igaz! A béke meg van kötve és úgy van kötve, ahogy olvastuk azt. Mindaz, ami szégyenünk, fájdalmunk, veszteségünk benne, igaz, teljesen igaz. És honfitársaink, apáitok és testvéreitek, a haza bölcsei mind azt mondják rá: “amen, jól van így”. És nekik is igazuk van: ők nem tudtak a küleseményekről semmit; diadalmainkkal ellenkező hamis hírek rémíték el őket; sírunkat látták maguk előtt, nem megdicsőülésünket. A halálból hittek bennünket megváltani. Mindenki el volt ámítva, mindenki azt hitte, hogy a szégyen árán hazáját s annak kétszázezer hű fiát tartja meg az életnek. Ezért kötöttek ilyen áron békét.

Egy szótlan hang, az elszörnyedés sóhaja zúgott fel a hallgató tömeg ajkáról, mint az éjjeli szélzöngés.

– Ki itt a vétkes? – folytatá nyugodt, reszketés nélküli hangon Dávid. – Senki sem. Honfitársaink nem. Ők hittek. Az ellenség sem. Ő védte magát. Egyedül én vagyok a vétkes, ki rosszul számíték, tévesen intézkedtem, kinek hibája miatt a királyhoz küldött értesítés nem jutott el a célhoz. Az egész balvégzet súlya az én fejemet terheli, és senki sincs, senki a földön, kinek e súlyos vádban velem osztozni egy milliomodrésznyi joga lenne. Íme itt állok előttetek. Fedetlen főm, kitárt keblem. Ítéljetek meg. S ha ítéletetek elmarasztaló, irányozzátok felém minden oldalról fegyvereiteket, és hajtsátok azt végre.

Nesztelen csend követte szavait. Senki sem mozdult.

– Én ismét és újra kérlek és szólítalak, bajtársaim, hogy ha bosszút követel a fájdalom, melyet éreznetek kell, itt áll az első és legfőbb tárgya a bosszúnak; kezdjétek rajtam el. Ítéljetek el! Öljetek meg!

E szóra, mintha összebeszélés volna, egy általános éljenkiáltás zendült fel a vitézek tömegéből.

Dávid meghatott hangon folytatá:

– Tehát azt ítéltétek, hogy “éljek!” Mármost én elmondom tinektek, hogy miért fogok hát élni. Mit teszünk most?

– Halljuk!

– Két út áll előttünk. Az egyik a Kárpátokon át hazánkba vezet. Azt mondani, mi nem ismerjük el a békekötést; mi győztes zászlóinkat a vert ellenség tetemein keresztül hazavisszük; otthon a hatalom jogánál fogva megváltoztatjuk a szerződéseket, s csinálunk új rendet az országban, ahogy csinálnak azt más nemzetek, nem törődve szomszédaik, nem Európa véleményével. A nihilista ellenfél a népjogon kívül áll, annak nincs szövetségese, s ami elintéznivalónk van a dinasztiánkkal és az osztrák féllel, az nekünk belügyünk: senkinek semmi joga beleavatkozni, s aki tehetné, Németország, most másfelé van elfoglalva. Az osztrák féllel pedig, ha ellenség akar lenni, majd elkészülünk magunk…

Már erre a szóra kitört a zaj. A hadfiak közül legtöbbnek ez volt a legkeserűbb lázálma. Ez tetszett nekik!

– Lehet, hogy Ausztriát legyőzzük – folytatá Dávid. – Ámbátor az igen szívós nép, kitartó, gazdag és jó katona; ámbár valamennyi várunk mind az ő kezében van. Az is kétségtelen, hogy ha Budapestet bírni akarjuk, azt az osztrák hatalom csak mint füstölgő romhalmazt hagyja ott nekünk, s amit egy század e város falai közt összehalmozott gazdagságban, fényben, műkincsekben, emlékekben, azt egy átkozott éjszaka mind megsemmisítheti. De ez nem fődolog. Mindezt visszaszerezheti egy boldogabb ivadék újra…

Az elébbi helyeslő zaj ismét felhangzott; de már csendesebben.

– Még akkor azonban nem lesz vége a harcnak. Azon országnak, melyet az ős korona nem tart többé össze, minden darabja megmozdul, s azt vérrel kell egymáshoz ragasztani újra. Árpád népének újra meg kell harcolni Mén-Marót, Zalán és Szvatopluk népeivel, a pánszláv és dákoromán belháborút végig kell küzdenünk, és eltipornunk mindent, aki erőnket jogul nem fogadja…

A tetszészaj nagyon csöndes volt már.

– S még itt sincs vége a harcnak. A szabad köztársasággá lett Magyarország nem ismerhet főpapok vallását, nem ismerhet főurakat, nemes embereket: végig kell folytatnia a megkezdett harcot saját hitfelekezeteinek hagyományos uralma ellen, összetörni mindent, aki magát nemesebbnek vallja másnál, és dúlni saját beleiben, és irtani az ellenkező véleményt a legördült fővel együtt ezerével, míg állunkig nem ér a saját fajunknak kiontott vére. – Akartok-e hazamenni, bajtársaim?

Most már egyetlenegy helyeslő szó sem hangzott.

– És ha keresztülúszunk a vértengeren – folytatá a mély csendben Dávid halkkal –, ott vár reánk a szikla, melyet a vér egész óceánja sem nyelhet el soha. A nyomor, az ínség kopár sziklája ez. Az országunkat terhelő államadósságok elpusztulhatlan tömege, mely osztályrészünk marad a kivívott hazával együtt. Mi lesz belőlünk? Egy ország, melynek földei parlaggá taposva, városai romokká dúlva, folyói vértől áradva, lakosai koldusokká téve; hol a honszeretet kiirtva, helyébe testvérgyilkos örök gyűlölet beoltva; ez lesz a mi hazánk. – Menjünk e haza, bajtársaim?

“Nem… nem… nem!…” hangzott a mély tömegből: mintha csendes zokogás hangja súgná tovább.

Az égen hajnalodni kezdett; fák, sziklák világosodtak már; csak a férfiak arcai voltak sötétek.

Dávid a hajnalodó ég felé fordult.

– S most nézzünk a másik útra, bajtársaim. Ha mi elfogadjuk a békét úgy, ahogy van, minden következményeivel, kapunk egy szigetet a Duna és a tenger között, melynek ősföldét még nem túrta eke. E sziget területe negyvenkét négyszögmérföld. Mi alkotunk e szigeten egy új hazát. Ahogy alkották Velencét az Attila elől menekülő aquilejánok; mi teremtünk a Duna-deltán egy második Velencét. Hatalmasabb, fényesebb, szabadabb köztársaságot az előbbinél. Mindenünk megvan hozzá: a puszta tér, melyet újjáteremtünk, és karjainkban, kebleinkben a teremtő erő. Kétszázezeren vagyunk most. Mihelyt hajlékot tudunk verni, utánunk jőnek azok; kik bennünket szerettek, hitveseink, kedveseink, s tíz év múlva palotasorok állnak a Duna-deltán s egymillió lakosa lesz városunknak! Alkotunk államot, melynek alkotmánya a szabadság, társadalmi alapja a munka. Egy államot részvényekre. Melynek minden polgára az állam részvényese, s nemcsak hogy adót nem fizet, hanem az állam tiszta hasznából osztalékot húz. Egy államot, mely új közlekedési eszközei segélyével központot fog alkotni Európa és Ázsia kereskedelmei között, s hálózatát kiterjeszti majd az öt világrészre és annak minden szigetére. Államot, mely ahány munkás kéz és tanultfő meg akar benne települni, mindannyinak méltányosan díjazott foglalkozást képes adni. Államot, melynek kincsei akként szaporodnak, ahogy lakosainak száma növekszik. Államot, melyben nem lehet senki szegény, nyomorult, elnyomatott; lehet mindenki boldog, gazdag és szabad. Államot, melyet nem háborgat vallásvillongás, nem marcangol nemzetiségi tusa, nem oszt meg rangosztályzat, pártfelekezetesség. Államot, melyet nem kötöztek még agyon törvények millió paragrafusaival, de melyben törvény lesz a megszokott becsületérzés, a kölcsönös hitel, a közügy iránti ösztönszerű szeretet, s törvényszéke az esküdtszék, bírája a békebíró. Államot, melyet nem kell bástyákkal védeni, melynek nem lesznek zsoldos hadseregei, hivatalos henyéi. Államot, mely nem kifelé, de fölfelé igyekszik nőni, s túlemeli a fejét a szomszéd lapos óriásokon. Államot, mely Európa minden szabadelvű, becsületes, boldogtalan üldözöttjének menedéke leend, s oly erős menedéke, amelyet sem ember, sem pokol meg nem támadhat soha!… S egykor talán ez a kicsiny állam még segítségére jöhet annak a nagy hazának, mely bennünket kirajzott, nagy veszedelmének súlyos napjaiban, s szabadítást hozhat az ős Magyarhonnak, midőn veszni indul minden. Ez a második út, bajtársaim… Jöttök-e velem erre az útra?…

E percben kivillant a hegyek mögül a napsugár, s odaszórta aranyát a szónokra és a gyülekezetre.

Egy értelem nélküli ordítás, vegyülve zokogó kacajjal, keserű örömkitöréssel, zendült fel Dávid végszavaira. Nem tudni azt, hogy mit kiáltottak, csak azt látni, hogy odarohantak Dávidhoz minden oldalról, lekapták az emelvényről, vállaikra emelték, körülhordozták, és aki érte, ahol érte, csókolta kezét, ruháját; és nevetett, és csorogtak a könnyei az arcán.

– Fiúk! – kiálta most egy stentori hang, mely uralkodott a népzajon.

Dárday maga kapott fel a gép tetejére.

– Bajtársak! Egy szót! Mi legyen új hazánk neve? Dávid, adj nevet a mi városunknak!

A társai vállára emelt férfi a csend pillanata alatt így szólt:

– Legyen a mi városunk neve: “Otthon”. Jó név nekünk, s az idegen könnyen kimondja, csaknem az angollal azonos: “At home”.

– Éljen! – zendült rá minden ajkról.

– Fiúk! – mennydörgött újra a honvédvezér oroszláni hangja. – Fel tehát a mi Otthonunkba! Nem lát bennünket többet Kutyabagos!

Az égretörő hahota koronázta meg a népkedély nyilatkozványát. Ez volt a legnagyobb hatású szó. Amit Dávid beszélt, azt nem mind értették; de azt, hogy “nem lát bennünket többet Kutyabagos!” megértette mindenki, s ez megmaradt jelszónak.

A küldöttek siettek ezredeikhez vissza, s a Tátra bércei egyre odább-odább mormogták ezt az öröm üdvölte szót: “Otthon!”

Mikor a néplelkesedés nyilatkozványaitól szabadulni lehetett, Dárday, Severus és Dávid félrevonultak a fővezér szállására, az egyszerű parasztházba.

– No bajtárs – monda a fővezér –, lelkesedés már van az új állameszmédhez, amennyi elég; hanem mármost beszéljünk a dolog prózai oldaláról. Majd én elmondom neked, hogy mi az a Duna-delta. Mikor húsz év előtt az európai Duna-bizottság a kongresszus határozata folytán Törökország kezéből Oroszországéba adta át e torkolattért, én is jelen voltam a hely színén, mint követségi attasé, s bejártam a bizottsággal az egész 47 mfdnyi területet, a rekompenzáció megállapíthatása végett. Törökország ötmilliót kért, de biz annak csak egymilliót ítéltek meg a Duna-deltáért. Azt sem éri meg. Teelőtted valószínűleg a Nílus deltájának csalképe lebegett, a gabnatermő éden. A Duna deltája nem az. Ez egy lakatlan, mert lakhatatlan, elátkozott ország. Mikor a “Kilia” Duna-ágon haladunk végig, jobbról egy véghetetlen sötétzöld tengert látunk magunk előtt, egy nádtengert. Ennek a “föld”-nek a neve a “Léti”-sziget; hanem ez a föld még napvilágot nem látott soha. Ennek a délnyugati oldalát ismét elválasztja egy keresztbe szelő folyamág, s képezi a “Csatál” szigetet, itt a nádas posvánnyá kvalifikálja magát, s mérföldekre hátahoporjás zsombikok, rőt bürük fedik el az ingoványt. Ha kis propellerünkkel e keresztágon végighaladunk, magunk előtt látjuk két oldalt a mocsárvilág mindenféle változatait, bűzhödt tócsákat, zöld békalencsével behártyázva, tenger szélességű tavakat, mikben ezrei a víziszárnyasoknak lubickolnak, s néhol száz meg száz elvadult bivaly fürdik, csak a feltartott feje látszik ki a vízből. Ahol fűzfás a berek, hemzseg benne a farkas meg a róka. Egy-egy kopár homokszigeten körülállnak a pelikánok, és con amore űzik a nemes halászsportot. A füves lapályok tocsogói tele vannak piócával; a levegőben, mint a füstfelleg, száll a szunyog. Most kijutunk valami szabadba. Azt hihetjük, hogy ez a tenger, mert nem látunk partot. Nem. Ez csak a Duna Szulina-ága. Ennek a partján találjuk az egyetlen városát a Duna-deltának. Szép város. Nehány száz disznóól, piszkos zsebráknéptől lakva, valamennyi fakunyhó magas cölöpökre emelve, hogy a mocsár fel ne vegye. Ez volt a Duna egyedül hajókázható ága. Csak volt. Mert amióta az európai Duna-bizottság Oroszország felügyeletére bízta a Duna torkolatait: az új szuverén annyira el hagyta ezeket zátonyosodni, hogy most már nagyobb hajóknak hozzájárulhatlanok. Azelőtt is a tengerről jövő nagy hajókat csak eléjük küldött kisebb hajókkal lehetett a Szulina-torkolaton felvontatni, de most már az orosz felügyelet alatt a Duna-torkolat oda jutott, hogy csupa apró ágakra szakad, amiket “zsilók”-nak neveznek, a Kilia-ágnak egyedül harminc ilyen zsilója van, megannyi szigetkével, mik közt alig hat lábnyi magas a víz, s a Duna kiömlése előtt a tengerben mindenütt keresztülállnak a hosszú zátonyok, melyek fölött csak három-négy lábnyi a víz. A harmadik fő Duna-ág, a Szent György-Duna, mely délkeletnek ömlik alá, éppen egy elkészült szigetet talál a kiömlése előtt, melyet már be is nőttek a fák. A sziget török neve Chedrile s az hosszú zátonyban folytatódik a víz alatt. A Szulina-ág és a Szent György-Duna által képezett szigetet hívják Moisénak. A negyedik ág azután, aminek a neve Porticskája, egészen délnek halad, s nem is szakad a tengerbe, hanem maga emberségéből alkot egy nagy tavat, a Razint. Ezek a mi paradicsomunk határai. Belül semmi ember mívelte föld. Egyetlen felszántani való hold sehol. Csupán a Moise szigeten van egy emelkedettebb térség, nehány négyszögmérföldnyire: az őserdővel van benőve. Ez az egyetlen kis hely az, amelyet letelepülésre használhatnánk. A többi részét a deltának örökösen víz alatt tartja, s azonfölül évenkint háromszor-négyszer áradásaival végigsöpri a Duna, úgyhogy a tenger a Duna torkolata körül mérföldnyire sárga az iszaptól. A tél itt rideg, nedves, kellemetlen; ősszel a levegőnek fele szúnyog, a víznek fele béka, tavasszal a mocsárlég előhozza a harmadnapos hideglelést, a rohasztó lázakat, a petécset, melynek különösen a jövevények rögtön áldozatul esnek. Azért nem is választja lakásul a Létit és a Moisét se letelepülő nomád gazda, se vállalkozó üzér, se vadász nem megy oda élvet keresni; még haramiabanda sem fogadja el menedékül. Az orosz kormány kétszer kísérlette meg telepítvényeseket küldeni oda; mind elpusztultak, s a szulinai parthivatalban egy esztendeig működni egyenlő büntetésnek tartatik a Szibériába száműzetéssel. A vodravai váracsban pedig, mely hordott halomra építtetett kőből a Létin, mégis tetejéig zöld a penésztől, minden két hónapban változtatni kell a helyőrséget. Mármost mondd el, kedves pajtásom, hogy tartasz te el ebben a paradicsomban tíz esztendeig kétszázezer embert, s hogy számolsz be azoknak a bőrével tíz esztendő múlva?

Dávid készen volt válaszával.

– Sokat gondolkoztam én mindezeken, s amiket elmondtál, én is ismerem. Olyan helyre megyünk, ahol háromszor kell elfoglalnunk a földet: először a tulajdonosától, másodszor a víztől, utoljára az európai diplomáciától. Kezdjük az elsőn. A delta földének mint földnek tulajdonosa az orosz kormány. Neki egymillió rubelért engedte azt át Törökország. Mi Sasza asszonynak ígérünk érte ötmilliót, s azzal a föld tulajdonosaivá leszünk, fennhagyva a szuverenitás jogát.

– És ha Sasza asszony nem áll rá az alkura?

– Ráfog állni, s erre három oka van. Az egyik a financiális ok. Ötmillió rubel szép pénz, s erre most neki szüksége van. A másik az etikai ok. A legközönségesebb etika szerint az, aki egy embert, annyival inkább kétszázezeret valahová száműz, tartozik arról gondoskodni, hogy az ott azon a földön kenyerét megszerezhesse. Ezt még a deportált gonosztevők irányában is követik. Anglia Új-Hollandban, Franciaország cayenne-i és samboangeni telepein s Oroszország maga Szibériában. A hadifoglyul internáltak számára is fenntartja ezt a népjog. S ha Sasza asszony azt nem akarná figyelembe venni, ha az a nézete volna, hogy mi a Duna-deltába éhen meghalás végett küldettünk, jön a harmadik ok: a hatalom. Ha ő a mi szerződésünket ma nem írja alá, holnap nem élelmezzük a táborát, s megismertetjük vele, hogy mit tesz koplalni. Egymás torkán tartjuk a kezeinket kölcsönösen, azért nekünk igen szépen kell egymással bánnunk.

A másik két úr helyben hagyta e nézetet.

– Most következik a másik hatalmas úr: a víz… – szólt Dárday. – Ezzel hogy alkuszol meg?

– Ahogy szokás. Töltéssel, csatornával, szivattyúgéppel. Ahogy Holland megalkudott a maga vizeivel. A folyamágakat töltések közé szoríttatom, a mocsarakat csatornákkal levezetem, az ingoványt lecsapolom, a tőzeget leégetem, s ha aszfaltnak, parafinnak való anyagot találok közötte, annak jó hasznát veszem.

– Teringettét! Ezt könnyű volt kimondani. A Kilia-ág 11 mérföld hosszú, a Szulina-ág tizenhárom, s mert mind a két oldalán kell töltés, tehát 26; a Szent György-Duna 8; a tengerpart a három ág között 13. Tehát összesen ötvennyolc folyómérföldnyi töltést kell húznod. A töltés talpát 4, felszínét 3 ölnek véve, az hárommillió köb-ölnyi földmunkát igényel: betonozást, cölöpözést nem is emlegetve; ha ennek mind a kétszázezeren neki állunk, s télen-nyáron mindig talicskázunk is, tíz esztendő alatt nem leszünk vele készen.

– Pedig ennek készen kell lenni még az idén – szólt Dávid egész komolyan –, hogy még az idén hozzáfoghassunk a város alakításához, s a jövő évben a mezei gazdálkodáshoz. Számításaid egyébiránt nem pontosak, a tenger felől nem kell nekünk töltés, s ha a Szulina-ág szabályozva van, a Léti és Moise-sziget vizeit magával viszi; a Szent György-Duna-ág partja pedig oly magas, hogy oda nem kell töltés. És aztán én a mi kétszázezer emberünkből egy lelket sem küldök talicskát tolni, mert azoknak a számára és mind más dolgot találtam ki, amit végezniök szükség.

– Akkor boszorkányságot tudsz!

– Annál jobbat. A gép, a vegytan százszorozza az embererőt, s Romániában, Besszarábiában az idén éhínség van; a hesseni légy, a rozsda, a zeidium elpusztította a termést. Nálam már készen van az élő és holt anyag, ami tervemhez szükséges. Én még az idén mívelhető földdé, lakható országgá teszem mind a Létit, mind a Moisét. Hogyan? Azt majd megtudjátok akkor. Esztendő múlva tavaszbúzát, árpát, zabot, tengerit aratunk ottan, s merinónyájakat, aargaui csordákat legeltetünk a mezőkön. Most menjünk tovább.

– Igen. Tovább – szólt Dárday. – S mivel fogsz a legközelebbi aratásig élelmezni kétszázezer embert? Sőt, talán két annyit, ahogy kilátásba helyezted, hogy még a román s besszaráb ínségeseknek is kenyeret adsz?

– Már el vannak látva: az én gondom az – felelt Dávid. – Menjünk tovább.

– Tovább? Hova helyezed el őket?

– Kényelmes házakba – télire.

– S az építőanyag?

– Készen van az is. Majd meglátjátok, ha ott leszünk.

– S mi dolgot adsz ott kétszázezer embernek? Felét talán használhatod majd földmívelésre, ha lesz mívelhető föld. De mi lesz azokból, akik mindent tanultak, csak kézmunkát nem? Ha te ennyi ezer tanult, fegyvergyakorlott, de nem dologhoz szokott embert az erdőre viszesz, lesz belőlük – zsivány igenis, martalóc, aki rablóbandákat alakít, de nem velencei nobili, nem kereskedő patrícius.

– Elmondom, mi dolguk lesz velem. Tízezer repülő szállítógépet készíttetek, azoknak vezetéséhez szükségem lesz húszezer iskolázott, tanult fiúra. Azután van szükségem tízezer emberre, aki a kereskedelmi osztálynál alkalmazható, aki a könyvvezetést érti, akire a külföldi commanditeket lehet bízni. Ez nem lesz megszegése az internálásnak, mert állandó “domicie” valamennyire nézve az “Otthon” marad, s az utazás szabad, csak a Magyarországba visszatérés van tiltva. Azután lesz szükségem tízezer néptanítóra. Hogy mit kezdek velük? Azt is megmondom később. Aki iparüzlethez, kézművességhez ért, annak tízezerével adok dolgot idehaza. És akinek semmi egyéb tehetsége nincs, mint izmos karjai, erős válla, annak nagy üzletünk, építkezéseink, földművelésünk körül adok megfelelő dolgot. Ember, aki nem tud megélni, nem lesz a mi Otthonunkban. – Óriási raktárainkhoz, amikben öt világrész árui lesznek felhalmozva, egész légiója lesz szükséges a megbízható felügyelőknek. Kétszázezer ember a mi üzletünk kiállításához nem sok; sőt aránytalan kevés! És inkább azon aggódom, hogy ha a forgalom abban az óriási mérvben fog növekedni, amint kiszámítottam, az egyre szaporodó gépekhez hogyan szerzek elég embert, hacsak az építkezéseket mind fogadott idegenekre nem bízom? Amit szeretnék kikerülni. Hanem én várok Magyarországról bőségesen utánunk költözőket.

Dárday nevetett kínjában.

– Ő még utánunk költözőket vár Magyarországról!

Mr. Severus még eddig nem szólt bele az értekezésbe; ő csak tárcája elefántcsont lapjára jegyezgetett: számított.

Mikor aztán Dávid készen volt a tervei előadásával, akkor előállt a pénz embere a maga számaival.

– No, hát mármost lássuk, hogy az a terv, amit ön most szíves volt velünk megismertetni, mennyi pénzbe kerül!

– Számítsunk.

– Legelőször is a föld tulajdonjogának megvásárlása, a vízépítészeti művek, kétszázezer saját emberünk s tán megannyi napszámos egy évi élelmezése: kerek számmal hatvanmillió rubel.

– Az ilyen bagatellákat fel se jegyezzük – szólt Dávid. – Még most a mienk Czenstochowa, s az is marad tizennégy napig, s ez nekem elég idő arra, hogy ellenfelünk vízemelő és sáncverő gépeit a léggömbök és aerodromonok segélyével elszállítsam saját havasi enclavénkba. Sőt még arra is marad időm, hogy az élelmikészleteket biztos helyre elvigyem, pedig azok egymillió katonára s félévi hadjáratra voltak számítva. Ami pedig a fizetéseket illeti, azokat az elfoglalt papírrubelekkel teljesíthetjük, mik orosz földön egészen törvényes pénznemet képeznek, sőt a nikkel és alumínium pénzeket is használhatjuk, becsületes értékükre devalválva. Ez tehát mind nem terheli még a saját számlánkat.

Mr. Severus lecsapta maga elé a tárcáját, elbámulva.

– De már látom, hogy lesz önből kereskedő! Kezd okulni. Tehát csináljunk itt stornót: írjuk a kárt a haszon rovatba. A föld egész berendezésével, töltésekkel, csatornákkal együtt nem kerül semmibe: a nyereség a veszteséget kiegyenlíti. Mármost térjünk az építkezésekre. Ez iránt szeretném az ön véleményét kiismerni. Ha fából építünk, akkor fát kell venni; ha kőből építünk, akkor követ kell hozatni; ha téglából építünk, ahhoz agyag kell meg tüzelőfa, s ahogy én ismerem a folyamártéreket, azokon rendesen sem épületfa, sem kő, sem agyag nem szokott kapható lenni. Miből akarja ön építeni a városát?

– Tíz év múlva márványból és cédrusból. – Most azonban legelőször is felütjük a tábori sátorainkat a Szent György-dunai erdős parton, és mire a hideg napok beállanak, a legszükségesebb lakhelyeket elkészítjük és a nélkülözhetetlen nagy áruraktárakat. A házainkat nem építjük sem fából, sem kőből, sem téglából, hanem Izenard-féle “földkövekből”, amikhez minden föld jó, amiket nem kell égetni, mégis szárazabbak, tartósabbak minden téglánál, azokat gép állítja elő. Raktáraink pedig természetesen vasból lesznek, s minthogy Czenstochowában van valami ezerötszáz vaságyú, abban sem szenvedünk szükséget.

– Tehát ön Sasza asszonynak az ágyúit is elviszi Czenstochowából.

– De még a várainak a vastetejét is. Nem hagyok én neki ott mást, mint a falakat.

– Ez az ember kezd nekem tetszeni – szólt a bankár a tábornokhoz fordulva. – Tehát lesz ideiglenes városunk, ideiglenes raktáraink. S még mindig nem nyúltunk a pénzünkhöz. De most jön egy nevezetes tétel. Ön tízezer szállító aerodromont akar készíttetni.

– Egyelőre. Amíg nem terjeszkedünk ki többre, mint kávé-, gyapot-, kőolaj- és aranypor-behozatalra Kína, Kelet-India, Japán, Kalifornia és Brazília befoglalásával, s kivitelre bort, lisztet, szeszt, vasgyártmányokat, kézműárukat szállítva oda-vissza. Ezt meggyőzi tízezer légjárónk.

– Ez kerül százmillió forintba.

– Jól van.

– Már most hogy gondolja ön tovább? Mi csak szállításból élünk-e meg, vagy olyan állam leszünk, mely maga kereskedik? Egy óriási kereskedőház. Részvényes állam, felül egy igazgatótanáccsal, mely spekulál, s a mérleget összeállítva a tiszta nyereségből osztalékot ád, tartaléktőkét tesz félre, szállítóeszközeit szaporítja? Mi?

– Igen, az utóbbi módot akarom.

– S mennyi forgalmi tőkét szánt ön az üzlet megkezdésére? Vagy barattozás módjára akarja kezdeni: árukicseréléssel?

– Nem. Készpénzzel fizetünk. Kell hozzá forgalmi tőke az első évben négyszázmillió.

– Ez tehát kerek ötszázmillió. Hol veszi ön ezt az ötszázmilliót?

– Állítunk fel egy állami bankot, mely ötszázmillió bankjegyet kibocsát.

– S hány milliónyi ércfedezetet tart ön szükségesnek arra, hogy e bank jegyei el legyenek fogadva az üzletvilágban, és mindenkor aranyra, ezüstre beválthatók levén, teljes hitellel bírjanak?

– Legalább kétszázötvenmilliót aranyban, ezüstben.

– Van pedig csak tízmillió rubelünk, melyet Czenstochowában zsákmányoltunk.

Dávid hideg nyugalommal mondá:

– Nekünk van legalább kétszázötvenmillió forintunk aranyban, ezüstben; lehet, hogy több is.

Mind a ketten ránéztek: tréfál ez?

– Hol van?

– Hallgassanak önök rám. Azt tudjuk, hogy a nihilisták kormánya a szentpétervári banktól csaknem az egész ércalapot elvette kényszerkölcsön fejében, ez szükséges volt neki egy európaivá leendő háborúra. Ebből azonban se Magyarországon, se Ausztriában semmit el nem költött; a mi jámborainkat fizette a hamis pénzzel. Az igazihoz nem nyúlt, azt tudjuk. Több helyen elfoglaltuk a hadipénztárait: nem kaptunk bennük egyebet, mint álpénzt. Én folytonosan őrszemmel kísértem az ellenfél főhadiszállását. Minden éjjel ott cirkáltam Bécs fölött. Egyszer Bécs egészen elsötétült éjszakára: a lámpákat mind kioltották. Mi történik itt most a sötétség palástja alatt? A másik éjjel megint teljes sötétségben maradt a nagy város: hanem az arzenál öntödéinek ablakaiból sugárzott elő az a beható fény, amit a kohókból ismerünk. Ott ércet olvasztanak. Minek? Ágyút öntenek tán? Miféle ágyút? Ezt meg kellett tudnom. Mert ha vaságyúkat öntenek, akkor Komárom és Budapest ostromához készülnek, ha pedig rézágyúkat, ez a nyílt csatatéren tervezett döntő ütközetet sejteti, s nekem aszerint kell a krakkói hadparananokot értesítenem. Hogyan tudjam meg ezt? Igen egyszerűen. A spektrumkészülék által. A Frauenhoffer-féle vonalak még azt is megmondják, hogy miféle ércek égnek a napban. Minden izzó érc fényének más vonala van a spektrumban, s az csalhatatlan. Én gépemmel egészen közel szálltam az arzenál olvasztóihoz, amiknek ablakain át az öntött érc fénye kisugárzott, s a fényt felfogtam a spektrumkészülékben. És mit mutatott a Frauenhoffer-vonal? Se nem vasat, se nem rezet, hanem ezüstöt! Én azt hittem, hogy készülékem hibás. Másnap mást alkalmaztam. Éjjel ismét leszálltam a kohó sugárlövellő ablakaihoz. Akkor a Frauenhoffer-vonal – aranyat mutatott. Most már nem csalódtam. Most már tudom, mi történik itt. Az oroszok visszavonulásra gondolnak. A tömérdek ércpénzt szekéren visszaszállítani egy vert seregnek igen nehéz, tehát megöntik azt ágyúknak, akkor negyedrész erővel elvihető, és útközben el nem lopható. Egy feltört pénztáron hamar meg lehet osztozni, de egy ágyúnak öntött milliót senki sem dughat zsebre. Hat napig figyeltem e munkára: a hetediken spektrumom vasat és rezet mutatott. Akkor légbe repült az arzenál öntödéje. Gépem ott lebegett éppen fölötte. A felém repülő csonkított tetemek utolérték hirtelen menekülésre nem készült hajómat, mely akkor csak tizedrész erővel dolgozott; s egyszer egy gazdátlan kéz ütötte meg öklével hajóm üvegfalát, majd meg egy test nélküli repülő fej üldözött hosszasan a légben, versenyt futva velem. Másnap kétszázötven új ágyú gördült ki az arzenál udvaráról. Ezeket a héten öntötték, ma viszik, tehát nem lehetnek kifúrva. Sejtelmem még jobban megerősült, midőn a vezérdandár elvonulását figyelemmel kísértem. Hogy őrizték, hogy tartották egy csoportban ezt a tüzérterepet: minden stratégia és taktika gyalázatára! Hogy kerültek ki vele minden ütközetet! Azután ezeket az ágyúkat, amik legfeljebb hatfontosainkhoz hasonlítanak, mily erőpazarlással vontatták fel a lejtőkön. Ily helyeken tíz ló is volt egy elé fogva. Ezeknek a legnehezebb ércből kell öntve lenni. Minden kétségemet eloszlatta végre az a mód, amellyel ők ez ágyúkat a Tátra hegyi utain hózivatar közepett akarták keresztülcsempészni: talpaikról, szekereikről leszedve, szánokon csúsztatva. Mi haszna az ágyúnak laffétája nélkül? Abban a hózivatarban le s felszállva gépemmel, megtaláltam az ellenséges vezérnőt. Ott volt tábornokaival a Lengyel-nyergen. És a hegy gerincén végigfeküdtek sorban az ágyúcsövek. Másnap már egy sem volt ott.

– Eszerint kiszalasztottad őket a kezedből, mert a fegyvernyugvás alatt mindenki megtartja a helyét; s a békeelismerés után kinek mi a kezében maradt, az az övé.

– Akkor ez a kincs az enyim! Az arany és ezüst ágyúk a Lengyel-nyereg alatti mély tóba vannak hányva, a jégtengerszembe. Hogyan tudom ezt? Most jövök e sziklaörvényből. A jéglap össze van zúzva, s tört darabokban összefagyva, semmi hó rajta, pedig körüle minden szikla magas hóval fedve. A menekülő ellenség, mikor látta, hogy körülfogtuk, ide hányta azt be, remélve, hogy visszatérhet érte, s odáig nem veheti el előle senki, mert a jégtengerszem csak nagy hozzákészüléssel megközelíthető; abba előbb léggömbbel kell leszállni, s minden egyes ágyút búvárharang segélyével felvontatni, s az hónapokig tartó munka.

– De hisz ez ránk nézve is kétségbeejtő. Mert minekünk csak két napig lehet még itt időznünk, s akkor le kell szállnunk a Lengyel-nyeregből: lovagoljon rajta, aki akar.

– Nekünk ez a két nap éppen elég. Hát megmondom, hogy a hóesés alatt mi szándokkal szálltam én le a jégtengerszemhez. Abba rejtettem el az utolsó orosz anastatert. Mikor a hózivatar megjött, azt akartam, hogy felrobbantom a pokolgépet, hadd tépje szét a fellegeket, hogy láthassam, mi történik a hegyek között. Hanem amint azon a sziklai úton megláttam sűrűn egymás mellett állani azt az ezernyi ezer embert, s aztán elgondoltam, hogy ha én most ezt az anastatert felrobbantom, ez a sok isten teremtménye mind menthetlenül le lesz sodorva, eltemetve, agyonforrázva: akkor visszatértem a fele útról.

– Ördög teremtette a te szamaritánus ötleteidet! – fakadt ki mérgesen Dárday. – De háború idején az ellenség életét kímélni! Ki hallott ilyet?

– De látod, pedig nem az ördög teremtette ezt a jámbor ötletemet, mert most nagyon jó, hogy az anastater alul van, a nemes ércágyúk pedig fölötte; ekként egy villanyszikrába kerül csak, hogy az anastater az egész gondjaira bízott kincset kilökje, s mi azt egy nap alatt légjáróinkkal szépen összeszedjük.

– Hohó! barátom! – kiáltanak egyszerre mind a ketten, s egyetértő ijedtséggel kapták el Dávid két kezét, mintha vissza akarnák tartani. – Mit akarsz? – förmedt rá Dárday. – Hisz akkor a bolond anastater nemcsak megolvasztja az egész kincset, hanem szét is dobálja az egész világba, s keresheted aztán kit Morvában, kit a holdban!

– Nem fogja se megolvasztani, se messzehajítani – biztatá őt Dávid, kiszabadítva ökleit a letartóztató kezekből. – Számítsátok be, hogy az anastater fölött tizenhárommillió köbláb víz fekszik. A robbanás tüze, amíg ezt a fölötte levő 1 fokú hidegvíz-tömeget forró gőzzé alakítja át, nem fog elég erővel bírni az érc megolvasztásához; az ellenálló víz és gőztömeg lankasztani fogja feszítőerejét, s így az oly súlyos értömegeket nem fogja messzebbre elhajítani, mint a közeli völgyekbe, ahol gépeinkkel rájuk találhatunk. Efelől legyetek egészen megnyugodva. Én most sietek a jégtengerszemhez. Két óra múlva a katasztrófa bekövetkezik. Csak egy dologról nem biztosíthatlak benneteket: arról, hogy nem küldök-e rátok egy telivér felhőszakadást?

– Biz az átkozott gondolat: egy egész tavat dobni fel az égbe – szólt Mr. Severus.

– Nem baj az; aki megázik, majd megszárad. Hanem annál egy nagyobb aggodalmam van, mely, ha valósulna, az egész tervem, arany, ezüst kincseivel, új Velencéjével, világkereskedelmével vízzé, párává lenne egyszerre.

– S mi ezen aggodalmad? – kérdé a tábornok.

– Ezen aggodalmam azon lehetőség, hogy vajon a nihilisták nem a bécsi bank kincseit orozták-e el valami furfanggal, s nem azokat akarták-e így kicsempészni, nem azokat szedem-e én itt össze? Mert abban az esetben ez nem hadizsákmány többé, hanem egy magántársulat jogos tulajdona, s ezt annak minden tétova nélkül át tartoznánk adni.

– No, ezt az aggodalmát hát csak fojtsa ön a tengerszembe – szólt Mr. Severus –, mert íme, itt van nálam a tegnapi bécsi hivatalos lap, mely diadalmasan jelenti, hogy a nihilisták elvonultával a bank épülete felnyittatván, a trezorok, a pénztárak sértetlenül találtattak, minden kincs a maga helyén van, ahogy állt; bizonyítják a garantírozó hatalmak követei, kik a vizsgánál jelen voltak. A bécsi bank kincsei mind megvannak, s az arany és ezüst ázsiója erre egy nap alatt húsz százalékot esett, s a bank részvényei parin felül szökkentek.

– Akkor indulok a mi juhainkat szárazra tenni!

Mikor Dávid eltávozott, azt mondá Severus Dárdaynak:

– Én nem tudom, álmodom-e. Ez az ember engem megbűvölt. Az első perctől fogva, hogy megláttam, rabja vagyok. Ragad magával égen-poklon keresztül; csak úgy szédülök bele. Még megteszi velem, amivel egyszer biztatott, hogy megtesz Afrika prezidensének, s civilizáltatja velem a fekete atyámfiait. Még ugyan nem tudom, hogyan fog hozzá, de már látom, hogy visz, s a második állomáson vagyunk. Az első volt a Gyilkos, a második a Duna-delta: – aztán jön a Szahara…

Az orosz táborba áthangzott a honvédsereg örömriadala, mely Dávid felemelkedő repülőgépét az égbe emelni segíté.

Dárday és Severus azt az időközt, mely Dávid visszatértéig maradt, hasznosan akarták érvényesíteni, s az orosz táborba átlovagoltak értekezletre.

Sasza asszony várt reájuk. Ő is látta az útjáról visszatérő vezéraerodromont, s sejté, hogy Dávid megérkezett a tudósítással Budapestről. A honvédsereg kitörő zaját lázadási jelnek magyarázta.

Az orosz sereg a javorinai völgyben fenyőgallyakból rögtönzött sátrakban vonta meg magát; az elnöknő sátora egy halom tetejére volt felütve, középoszlopát egy magas fenyősudár képezte, s annak a tetején lobogott a nihilisták veres zászlója, közepén az emblematikus kör és négyszög.

Sasza asszony e sátor alatt fogadta a magyar vezért és a bankárt. Székek voltak a mohos kövek, amikre leültette vendégeit.

A férfiruhák, miket Sasza asszony viselt, most még szakadozottabbak voltak, mint első találkozásukkor; minden öltözete sáros, gyűrődött; ingelője, mely nyakánál félig kicsüngött, csupa szenny. Az pedig rettenetes lény: egy asszony, aki tudja, hogy az inggallérja szennyes!

– Nos, megtudtatok mindent? – kérdezé a nála megjelenőktől. Már nem is urazta őket.

– Igen, minden úgy van. A béke meg van kötve – felelt Dárday. – S a békepontokat megismertük.

– Nos? És most mi lesz? Fellázadnak a honvédek? Széttépik a békeokmányt? Megrohannak bennünket? Mennek Budapest ellen, felgyújtani a királyi palotát? Apróvá tenni a nagyot? Felkoncolni a kormányt, országgyűlést, klérust, mágnásokat? Ezt ordítják odaát? Mi?

– Nem. Elfogadják a békekötést, s engedelmeskednek a király és az ország határozatának.

Sasza asszony felugrott dühében a mohos kőpadról.

– Engedelmeskednek? Meghajtják a fejüket kétszázezeren, egy embernek a mutatóujja előtt? Kieresztik foguk közül az ellenség húsát, amire három emberöltő ivadék éhezett? S kezükben a diadalmas fegyverekkel, odatartják hátukat a korbácsnak? – Jó! Akkor én elküldöm őket a Duna-deltára!

A nő visszaült a kőpadra, jobb lábát bal térdén keresztülveté, arra a könyökét s öklére az állát támasztotta. A kérlelhetlenség jelképe.

– Elfogadjuk a nekünk kijelölt tért – szólt nyugodtan Dárday –, s készek vagyunk ott megtelepülni. Evégett jöttünk éppen ide, hogy önnek ajánlatainkat előadjuk. Mi az orosz kormánytól meg akarjuk venni azt a földet, amelyre száműzetünk. Ajánlunk érte ötmillió rubelt, s a szuverén jog elismeréseül százezer rubel évi harácsot.

– S minek volna az? – kérdé Sasza asszony.

– Azért, hogy a sajátunkká lett földet mívelhetővé tegyük, szabályozhassuk, lakásra alkalmassá idomítsuk.

– Igen? – kérdezé Sasza asszony démoni gúnnyal. – Akkor nem adom.

– De hisz ott különben semmi nem terem, s ennyi embernek enni csak kell valamit.

– Hát egyetek békát, az van ott elég. Egyetek füvet! Az jó az ilyen engedelmes népnek. Bánom is én, akármit esztek. Ha a Moisén nincs mit enni: van a környékén. Megtaláljátok ti azt. Nem hal meg éhen, akinek puskája van. Csináltok rablóbandákat, s kifosztjátok Romániát, Szerbiát, Bulgáriát, míg apródonkint agyon nem vernek benneteket. Mi közöm nekem ahhoz, hogy ti miből fogtok élni?

– Ne felejtse el ön, asszonyom, hogy a represszáliák nagyon kezünk ügyében esnek. Mi önt itt táborával együtt körülfogva tartjuk, s a kíméletlenségre akár foglalót adhatunk.

– Ezzel ne fenyegessenek önök többé bennünket – tört ki haraggal a hölgy –, mi nem vagyunk önökre szorulva többé. Volt rá gondunk, hogy két nap alatt helyreállíttassuk az elromlott utakat a hegyekben, s holnap hozhatnak utánunk eleséget a saját táborunkból. Önök nem éheztetnek ki bennünket.

– De asszonyom! Az nem volt önnek szabad, utakat csináltatni, tehát hadcsapatait előbbretolni a fegyvernyugvás alatt.

– Szabad? Hát kérdeztem én valaha valakitől, hogy mi szabad? Utaim készek a Tátrán keresztül: mehetek, merre akarok. Ti pedig elfogadtátok a békekötést; tehát mentek, ahová küldelek.

– Tábornok! – szólalt meg ekkor Mr. Severus. – Ön készen van, ne töltse tovább az időt hasztalan alkudozással. Gondolja meg, hogy zivatar függ a fejünk felett, mely elől még vissza kell menekülnünk Bukovinába. Most nekem van még nehány szavam myladyhez. Én nem vagyok az osztrák-magyar uralkodó alattvalója: nevem Mr. Severus, a Tatrangi et Comp. cég üzlettársa. A mi cégünknek volt szerencséje mylady Czenstochowáját kibérelhetni. Nevezzük bérletnek. Licitáción jutottunk hozzá. A békekötésben Czenstochowáról egy szó sincs. Ha volna is, mi közünk hozzá? Mi tehát ebből a bérletből ki nem megyünk addig, amíg mylady az örök eladási okmányt a Léti és Moise szigetekre nézve alá nem írta. Gondolkozhatik rajta, mylady, ameddig tetszik. És most good bye! Mi siessünk vissza, míg a felhőszakadás útban nem ér.

Severus magával vonta Dárdayt, nehogy az még többet beszéljen. S aztán ügettek Bukovina felé nagy sietve.

Sasza asszonynak a tábornokai előterjesztéseket tettek az ajánlat megfontolására. Czenstochowára nagy szükség van. A csere érdemes lesz.

Sasza pedig nő volt – s ha az egyszer megköti magát, nem mozdítható ki helyéből.

– Nem! Nem! Nem! És ha az ég a fejemre szakad is!

Pedig szaván lett fogva.

Erős északi szél fútt. Sasza asszony a körös-körül derült égre nézett.

– Bolondok! – mondá. – Zivatartól, felhőszakadástól féltek. Hát támadhat északi szél mellett villanyos fergeteg! Nem ellenkezik-e ez minden meteorológiai ismerettel?

Egyszerre egy hatalmas földrengés rázta meg alatta a sziklát, mintha volkánkitörés előjele volna, s a másik pillanatban egy roppant gomolygó felleg emelkedett ki a Tátra bércszakadékai közül. Nem volt az hasonló más fellegekhez: gomolyai nem fénylettek a napban, és felső dudorodásai sötétkékek voltak; hanem amint sebesen emelkedett a felleg, folyvást nagyobb tért foglalva, a belsejét valami kisugárzó tűzvilág vörösíté át, mely sötét rétegeit néhol meghasítá. A felleg egyre nőtt, magasabbra szállt, elborította a kék eget; jött északnak szél ellenében, s azután elkezdett alászállani.

Mikor a völgy fölé érkezett, hol Sasza asszony tábora volt, télesti sötétség lett itt alant, s amint a felhő legelső cseppjei kezdtek aláhullani, az emberek megrettenve kiáltának föl: “vér”.

“Véreső esik!”

Hiszen mi, civilizált könyvmolyok, tudjuk már, hogy az nem vér, ami az égből aláhull, hanem az anastater fellobbanása alkalmával a tóvíz savaiból, a durranyag gázaiból, a kátrány, tőzeg keverékéből a roppant tűz által egy perc alatt végrehajtott vegytani alakítás szülte anilinfestvény: azzal van megterhelve a felhő; hanem a tudatlan köznépre nézve mégis megdöbbentő az, mikor kezére egy meleg csepp esik az égből, s azt látja, hogy az piros!

Csak csepp, de aztán tenger! Egy vértenger, mely rohammal szakad alá az égből. S a fergetegnek villámai is vannak; de azoknak a fénye sem kék-zöld most, hanem tűzvörös.

Nehány perc alatt meg van törve az emberi dac minden munkája. Az utakon hegyi folyamok zuhatagai vágtatnak alá, s a zárt völgyekben új tavak képződnek, a leömlő zápor összetöri az erdőt; s a tört erdőkön keresztül sziklatömegeket hengerít alá.

A meglepett orosz tábor menekül ez új ellenség elől, ki ellen hasztalan minden küzdelem. Sasza asszonyt erőszakkal ülteték fel lovára, s aztán Mazrur, megfogva a ló kantárszárát, futott vele a völgybe alá. Sötét volt; nem látták, merre futnak. Az útban utolérte őket a hegyi ár; Mazrurt elüté lábáról; az elmaradt; a lovat ragadta tovább; Sasza asszony megült a nyeregben, míg lova úszott. Egyszer egy gyaloghídban fennakadt a ló; a hídra a lovagnő felkapaszkodott; a lovat továbbsodorta az ár; ő a szakadó vérszínű záporban vaktában hatolt előre egy gyalogösvényen. Az egy rozzant kallóhoz vezette, melynek nyitott elejű szárnyéka volt. Sasza asszony belépett ebbe a szárnyékba, s ott talált maga előtt két férfit. Azok voltak Dárday és Severus. A zivatar azokat az útban kapta, mielőtt Bukovinába visszatérhettek volna.

Most tehát ismét együtt voltak.

Hárman egy ellen

A szakadatlan villámlobogásnál látták meg egymást.

A nő az iszapos ártól lucskosan, arca veres a céklaszín záportól, fövegét elkapta a szél, hajfürtei csapzottan tapadnak homlokához, finom ajkai most ki vannak duzzadva, szemei mereven kiülnek; de azért a két férfi mégis ráismert.

A nő, amint megpillantá őket, mint egy szobor állt meg a kalló egyik oszlopánál, s kerekre felnyílt szemekkel, mint a vadmacska, bámult reájuk.

Dárday fehér huszárköpenye veresre volt festve az égi vérzáportól; olyan volt benne, mint egy hóhér; míg Severus, kaucsukköpenyébe burkolva, egy darab mozgó sötétség volt a hátttérben.

Legelébb Dárday jutott szóhoz. Közelebb lépett az odamenekült alakhoz, ki dermedten támaszkodott meg háttal a kallószín egyik fenyőoszlopának.

– Asszony! Szörnyeteg! Te megtestesült dögvész! Futsz? Menekülsz? Mászol a sárban, ugye? Menekülsz a vérből, amit kiontottál? Legdühösebb ellenséged lábához menekültél! Hiszed-e már, hogy van Isten? Vérzápor szakad fejedre, hatalmadat elsöpri az ár; a föld reszket lábad alatt; de a legnagyobb istenítélet az, hogy tégedet kezem közé adott a sors ez órában! A vihar rettenetes; de iszonyúbb rád nézve annál, amit én neked súgva mondok. Egyedül vagy most velem szemközt, s nincs senki, aki tudjon ittlétedről; összezúzhatlak egy kővel, egy darab fával, ahogy szokás ölni kígyót; beledobhatlak a hegyi zuhatagba, s soha senki sem fogja megtudni, hol vesztél el. Van Isten! De tudd, hogy nemcsak az ég csodáiban van, hanem az emberek szíveiben is. Ne reszkess! Nem öllek meg. A magyar nem orgyilkos. Te egy nagy állam főnöke vagy: én egy leendő állam főnöke vagyok. A női szörnyet utálom benned, s harcolok ellened minden fegyverrel, ami kezembe akad; de az állam főszemélye szent előttem: az az állam maga. Arcod csupa vér a záportól, törüld le ezzel, aztán beszéljünk államaink ügyéről…

Dárday köpenye alul elővette a parlamenteri fehér zászlót, s azt nyújtá oda arctörlőül Sasza asszonynak.

A nő dacosan veté el magától a fehér kendőt.

– Nem kell! Ha rút vagyok, magamnak vagyok rút. Ostobaság! Villámlással, mennydörgéssel nem lehet nekem Istent produkálni. A véreső felkavart veres márgapor, semmi más. Micsoda szemfényvesztés ez? Zivatar, tengerszemomlás: neptuni, vulkáni tünetek. Ismerem őket. Az elemek erőszakoskodnak. Rajtad sem látok semmi istenit. Állat vagy, fogad van. Nekem is van. Nézz ide. Méregfogam.

E szónál oldalzsebéből kihúzta Sasza asszony a mérgezett tőrt. – Nem félek fenyegetésedtől. Egy karcolás e tőr hegyével saját kezemen, és halott vagyok. Nem félek a haláltól. Másvilág nincs. Mivel akarsz még fenyegetni?

A rettenetes asszony hideg nyugalma lefegyverzé Dárday dühét.

– Nem fenyegetlek. Mondám, hogy tisztelem benned az államfőt. Alkura hívlak. A hideg észhez szólok, mely e rettenetes órában is uralkodik nálad. Terved meg van hiúsítva a zivatar által. Az utak, amiket a hegyeken át helyreállíttattál, nem utak többé. A völgyek, amiken át menekülni akartál, tavakká lettek. Hallod az ordítást az égzengésen keresztül? Harcosaid ezreinek kétségbeesett halálkiáltása az, kiket az ár magával ragad. Itt sodorja el őket szemeid láttára a hegyi zuhatag; nézd! Hogy tűnik el fej fej után az árban.

S hogy jobban láthassa a vészt, egy villám oda sújtott le a kalló közelébe, végigkígyózva egy lombos fenyőszálon, mely abban a percben lángba borult, pokoli világítást adva a szakadó zápornak. Olyan volt az, mintha tűzeső sugarai omlanának alá egy alvilági firmamentumból.

A villámcsapás megrázta a sziklát, a közelben úgy hangzott, mintha egy bérctömeg omlott volna alá.

A nő felkacagott, s így szólt:

– Ha Isten volna az, aki villámokkal hajigál, tán jobban tudott volna célozni! – A föld folyvást reszketett alatta.

Most sűrű koppanások kezdtek hangzani a kalló deszkaoldalain és tetőzetén. A zápor közé jég vegyült. Ököl nagyságú, emberfőnyi jégdarabok, miknek súlyától szálfa törik, deszka horpad; a faépület recseg, ropog, mintha össze akarna omlani.

A nő e vészrobaj közepett leült a kallóteknő szélére.

– Hát, uram – szólt Dárdayhoz nyugodtan –, hallgatom, mit akar nekem mondani.

Dárdaynak erejébe került e rémzivatar közepett hasonló nyugalommal felelni.

– Béke az, amit kívánok, népemnek.

– Megkaptad, népestül együtt; halálos béke.

– Én életerős békét követelek! Legyen tietek az egész világ: nem bánom; de legyen mienk az a darab föld, melyen megélünk.

– Sohasem lesz az… Tudom, miről van szó. Ti helyet akartok foglalni egy olyan foltján a földnek, amiből kifordíthatjátok sarkából az egész földet… Nem kapjátok meg azt… Ti egy mintaállamot szeretnétek alkotni a civilizált világ közepett, miben csodatalálmányaitok segélyével az emberi alkotás tökélyét összpontosítnátok… Ez az, amit én nem engedek meg soha. Menjetek felfordítani országtokat: megengedem. Menjetek felgyújtani a világot: segíteni fogok. De Isten országát hozni a földre: az hazugság! azt megtagadom!

A rémjelenetekhez most egy új csatlakozott.

A földrengés egy sziklaomlással betemette a völgytorkolatot, s az alárohanó fellegár megtorlott a bezárt völgyben. Tó kezdett ott alakulni. Az égő fenyőszál, mint egy óriási fáklya világítá be a fenyegető árt, melynek vérvörös tükre egyre emelkedett a kalló épülete felé; s az örvénylő felszínen zagyva tömegként úszkált a tört fák csoportja, s a lesodort emberek hullái.

A rettenetes asszony, öklében a mérgezett gyilkot rázva, kiálta ez új rémtünemény előtt:

– És ha e véres áradat ajkamig fog is érni, még akkor is tagadom, hogy lehessen Isten az égben, lehessen Isten a földön! S akik hisznek, essenek kétségbe! Mert én nem engedem magamat se megkérlelni, se megfélemlíteni! Lázadjatok fel, vagy dögöljetek meg! Fúljatok a vérbe, vagy fúljatok a vízbe. Egy szalmaszálat nem vetek oda, amin kimenekülhessetek. Ha elfogadtátok a gyáva békét, pusztítson el benneteket ott a gyávák halála: a dögvész, az éhség!

És a tó folyvást emelkedett a körülfogott menedék felé, mely most már, mint egy sziget tűnt fel a mély völgykebelben.

– Ez a nő nekem tetszik! – dörmögé Severus fogai közül.

Most valami új, megdöbbentő hang kondult meg a légben.

A magasból jött az. Olyan volt, mint a harangkongás.

– Mi az?

El-elenyészett, megint újra megtért. A zápor, a jégeső kioltá a lángoló szövétneket. A gyökeréből kimosott égő fenyőszál belebukott a körüle növekvő tóba, s aztán sötét lett.

Hanem a sötétségen lassankint valami zöldes fény kezdett átderengeni a magasból, mely egyre terjedt, közelebb jött.

– Ott az aerodromon! (Annak az üveghajóját paskolja a jéghullás, az szól úgy, mint a vészharang.)

A villanyfénytől körülsugárzott gép szállt alá csendesen az újon támadt tó felé. Kiterjesztett szárnyaival úgy jött le, mint egy madár.

Mikor leért a tó felszínéhez, megült rajta, s legyező alakú szárnyainak egy-egy lapátját evezőnek használva, elkezdett a tó felszínén úszni, mint a hattyú. – Az aerodromon a hullámokon is úr!

Nehány percig körben úszkálva, egyszerre nekifordult a kalló épületének. A tó áradata már akkor annak küszöbét mosta.

Az aerodromon ott megállt, s felnyitott ajtaján át kiszökött hajójából a vezérkormányos: Dávid.

Alakja az volt, ami az olympi isteneké: egy szép férfi.

Arcán a viharral játszó győzelem, az embert legyőző dicsőség ragyogványa. A lények legdicsőbbike volt: férfi.

A nő kezét szeme elé tartá, hogy meg ne vakítsa a kettős fény. A villany és a férfi.

Dávid hevesen szorított kezet két bajtársával.

– Nem találtalak szállástokon: értetek siettem. Minden megvan.

– Minden! – kiáltának azok egyszerre mind a ketten. S feledtek minden égi és földi veszélyt, mely körülöttük viharzott.

– S most siessetek hajómba! Ez a szárnyék mindjárt összedűl.

S amint ekkor Dávid a harmadik alakot is szemügyre vette, megdöbbenve ismeré fel a Nihilország uralkodónőjét.

Az dacosan hátravetett fejjel állt előtte, tőrét marokra szorítva.

Dávid egy önkénytelen lépést tett feléje.

– Vigyázz! – kiálta Dárday. – Mérgezett tőr van a kezében.

E percben az asszony megcsóválta a tőrt, s – belehajítá azt a vízárba.

És aztán szétterjesztve két kezét, mutatá, hogy már fegyvertelen.

– Asszonyom! – szólt Dávid. – A veszély sürget. Fogadja el ön a menekvést. Lépjen hajómba. Előttem ön most nem ellenség, csak nő, uralkodónő, felebarátnő. Én oda viszem önt, ahová kívánni fogja.

– Még nem – szólt a nő makacsan hátát a recsegő deszkafalnak vetve. – Mi itt nem a vihartól reszketni, hanem országok sorsát építeni jöttünk össze. Ez éppen jó idő békét kötni. Mit kíván ön tőlem?

– Amit barátaim elmondtak. A Duna-deltának mint földbirtoknak örökáron megvételét.

– Beleegyezem.

– Ötmillió rubelért.

– Nem, öt kopekért. Áll. Tovább.

Az ár kezdte már a köveket bontogatni a kalló körül.

– A szuverén jog elismeréseül fizetünk évenkint százezer rubelt.

– Egy rubelt csak. Elfogadom. Tovább.

– Nincs semmi kívánságunk több.

– Gondolkozzék még rajta. Ez a cölöpzet még kitart. Mit adjunk még egymásnak?

– Kezet.

A kéz rögtön ott volt Dávid kezében; mire ez sebesen átemelé a hölgyet a nyílt aerodromonba, intve társainak, hogy siessenek utána.

– Az ördög vigyen el engem – dörmögé Severus Dárday fülébe –, ha ez asszony nem szerelmes ebbe a mi bajtársunkba!

Dávid bezárta maguk mögött az aerodromon ajtaját, az úszlapátok a kavargó tó örvénye fölé taszíták a hajót; a gépezet lassított erővel kezde dolgozni, mert a záporban, a sziklák közt csendesen kellett haladni. Amint föllebbent a repülőgép, az elhagyott kalló oszlopai összeroskadtak, s lezuhanó tetejének csak a szelemenfái maradtak még ki a vízből.

Az aerodromon belseje két részre volt osztva, egyik felében állt a gépezet, a kormányossal és gépésszel, a másik utazók számára volt berendezve.

Dávid gépészeinek kiadta az utasításokat, s aztán maga is átjött az utazók rekeszébe.

Sasza asszony ajkait harapó kíváncsisággal kémlelt át a szomszéd rekesz üvegfalán, fölemelve a selyemfüggönyt, mely azt eltakarta. Nem találta, amit keresett, amitől félt, amiért dühödött: azt a másik nőt! Aki Dávidot a nagy harcok alatt segédül kísérte a légjáróban. Nem volt ott már.

És mikor azt nem találták szemei, találtak valami mást; az üvegfal tükrében meglátta saját arcát. Az még most is véres volt a festvényes eső vizétől. És az “asszony” lopva felemelé a függöny szárnyát, és letörülte vele arcáról az eléktelenítő vörhenyt. Azt hitte, senki sem veszi észre.

Egy süvöltése a felső szellentyűnek, s az aerodromon a szabad ég alatt jár; a felhőgomoly alatta marad el, s az ítéletnapi elemdúlás, a vérhullató felleg, a földrengető vihar, a villámos éjszaka mind egy hófehér úszó szigetnek tűnik fel egyszerre, mely egyre csekélyebbnek látszik, amint a légjáró magasabbra repül, s a végtelen láthatár egyre szélesedik. Az egész ég derült kék, a nap leáldozóban van. A rettentő égiháborúról odalenn tudomása sincs ott fenn a véghetetlen égnek. – Kezdődött a földöntúli lét!

Minden kedélyre mámorítóan hat a magasok légköre. A bűbájos szédület, mely az átölelhetetlen tájkép bámulatából támad, a tiszta lég élvezése valami sajátszerű ittasságot kelt föl az idegekben. E mámornak oly különböző hatása volt e négy külön alakra.

Dárday, az atlétai alak elkezdett hangosan sírni, és arcát eltakarva, zokogott valamit szülötte földéről, melyet sohasem fog többé látni.

Severus úr dalolt és ujjongott és esküdött, hogy ettől a látványtól istenné lesz az ember! Sőt pajkosságát annyira vitte, hogy Sasza asszonnyal kötekedni kezdett; “nem érzi-e, hogy magunk is istenekké változunk át, s a nihilisták polytheistákká lesznek itt fenn?” (Nem volt pedig szokása máskor a tréfálózás.)

Dávid elandalodva nézett maga elé, és arcvonásain olvasható volt a gyönyör, ami nemes lelkek tulajdona: hogy most legnagyobb ellenségét szabadítja meg.

És Alekszandra? Őbenne a démoni vágyakat fokozá fel a gyönyör dühéig ez a mámorító lég és látvány.

Minő hatalom! Kigúnyolni a föld viharait, uralkodni az ég szelein, fölemelkedni valamennyi ember feje fölé, elérhetlenül! A detronizált istenség helyére felülni! És ott élvezni mindazt, ami az “emberi” szívnek gyönyör! Minő lehet a magasságban a bor lángja, a csók varázsa, a dicsőség kéje! Mily dicső az a férfi, aki e hatalmat elrabolta az égtől! De dicsőbb a nő, aki azt a férfit elragadja hatalmával együtt!…

Alekszandra arcai égtek a vér hevétől; vonásairól eltűntek a vihar okozta pöffedések; az aerodromon levegőjében minden hűlés okozta baj, mintha elfújnák, rögtön megszűnik.

Mikor húszezer lábnyi magasra emelkedett az aerodromon, Dávid délkeleti irányba kémlelt távcsövével. Egyszer aztán megszólalt.

– Ott van Kézsmárk! – szólt egy messze fénylő toronycsúcsra mutatva. – Asszonyom! Én önt tábora közepébe fogom leszállítani.

Azzal átment a géposztályba; maga lépett a kormányhoz. A gép villámsebesen indult meg a mutatott pont felé. Még nem ment le a nap, midőn a légjáró a kézsmárki táborsátrak fölött libegett. Itt egyszerre megszünteté a gép működését, s sebesen szállt alá. A hajóban ülőknek úgy tetszett, mintha a nap futna le oly sebesen az égről, elbukva az aranyozott hegyormok alá. Percek múlva a gép földet ért; Dávid felnyitá az ajtót, s a bámulására odacsődülő oroszok előtt földre segíté országuk úrasszonyát, ki vezéreinek e szóval mutatá be Tatrangi Dávidot: A Duna-delta szabad köztársaságának elnöke!

S azzal kérte Dávidot, hogy nyújtsa karját, és kövesse őt társaival együtt a vezéri szállásra a szerződési okmány elkészítése és aláírása végett.

Dávid maga fogalmazta az okiratot; aláírták azt egyrészről ő és két társa, másrészről Sasza asszony és Jerivanszki fővezér. Meg is akarták őket vendégelni, amihez Severusnak kedve is volt; de Dávid tiltakozott minden vendégség ellen. Egyetlen pohár bor elég arra, hogy a magasban holtrészeggé legyen tőle az ember. A légjáróknak nem szabad semmi szeszest inniok. És mára még nagy dolgaik vannak.

Társai tudták, hogy mik ezek a nagy dolgok; s otthagyták a lakomát. Dávid is fölterített már, s annak a vendégsége még jobban ingerlé az éhet: – az csupa ezüst és arany!

Mielőtt elváltak volna, Sasza asszony tökéletes átváltozáson ment keresztül. Legelőbb is átöltözött. Férfiból asszonnyá alakult.

Eddig büszke volt cinikus rongyaira, a szennyes, sáros katonagúnyára; most egyszerre hiú lett nemének pompájára.

És belsőleg is átalakult nővé. Egész kedélyében asszony volt.

Behízelgő mosollyal szorítá meg Dávid kezét, midőn a szövetségokmányt aláírták.

– Most tehát vége a harcnak; nem vagyunk ellenség többé. Nem is leszünk. Ti egy szabad államot indultok alakítani egy puszta földön; én segíteni foglak benneteket, hogy azt tehessétek. Amennyi munkáskézre szükségtek lesz, hogy gyorsan építhessetek, országaim minden népe szolgálatotokra álljon. Ti kereskedőállam fogtok lenni, mert gépeitekben erre nagy előnyt bírtok. Én megnyitom előttetek városaimat, állítsatok azokban kereskedelmi telepeket sérthetlen szabadalommal. Kizárólagos kiváltságtok lesz az orosz birodalomnak mind a három világrészben fekvő országaiban commanditeket fölállítani, s törvényeink fogják védeni üzleteiteket, és hitelpapírjaitok el lesznek fogadva vásárainkon. S minthogy a mai naptól kezdve őrültség lenne Európában még állandó hadseregeket tartani, s várakat őriztetni: tehát Czenstochowában felhalmozott hadikészleteinket, élelmiraktárainkat tinektek ajándékozom; szállítsátok el azokat a neutrális égen keresztül a Duna-deltába gépeitekkel. Vigyétek el még a vár vastetőit is. Szolgáljanak raktárul. – S azután legyünk jó szomszédok.

Dárday azt dörmögé Dávid háta mögött:

– Csakugyan csodákat tudsz te tenni. Egy óra előtt még éhen akart bennünket elölni, s most kenyérrel temet el!

– Számítson ön barátságomra mindenkor! – ezt súgá Sasza asszony Dávidnak, midőn búcsúkézszorításával üdvözlé.

A búcsúzáskor az orosz és magyar vezérek szokásosan összecsókolóztak; Sasza asszony is sorba csókolta mind a hármat, Dávidot legutoljára: úgy tetszik, hogy ez igazi csók volt, és aztán, mikor kilépett szobájából, utánakiálta: “Zdravtvujtje!”, s azután – kiölté rá nyelvét…

A három főnök sietve tért vissza Tátra-Füredre. A zivatarról itt a hegylánc déli oldalán nem tudtak semmit, csupán annyi változás történt az időjáráson, hogy az északi szélre csendes országos borulat állt be. Hanem a Lengyel-nyereghez vezető utak iszonyúan el voltak pusztítva a volkánszerű kitörés által; azokon ember sokáig nem fog járni.

Az aerodromon leszállt a Lengyel-nyereg alatti mély hegyszakadékba, melynek fenekén a jégtengerszem volt. Csak volt. Most még csak egy ritkás fehér gőz párolog fel belőle, betöltve a sötét sziklaörvényt.

A leszálló aerodromon villanyfényénél láthatók voltak az iszonyú új repedések a meredek gránitfalakon, mikkel a kitörés, mintha nem volna elég útja fölfelé, még börtöne oldalain is rést akart törni magának. A jégcsapokból szőtt függő csipkézetek mind eltűntek a párkányokról, a függő sziklákról: koromfekete volt körös-körül minden, csak az új repedések fénylettek ki tündökölve.

A tátongó üreg fenekén aztán ott volt a tündérmesék álma: az ezeregyéji kincshalmaz. Egy ágyúhalom, melynek csövei sárga és acélkék színben ragyognak; amely színeket a tapasztaltak, akik sokszor láttak aranyat, ezüstöt, oly szimpatikus érzéssel ismernek fel egyszerre minden hasonló hazug szín közül: ez arany és ezüst.

Ott hevernek mind az üreg fenekén: szétszórva, egymásra döntögetve, némelyik derékban meghajtva, mint egy félhold, másutt három-négy egymásba forrasztva; a halmok közül egy-egy mereven kiáll, mások formátlanná gyúrva a sziklán, némely ezüstcső egészen ragyogó fehér lett, elárulva ezüst létét.

A három férfi leszállt e kincstömeg közé, lábaival milliókról milliókra lépkedve. Ez hát nem álom!

– De hogy lehet az – kérdezé Dárday –, hogy ez érctömegek itt maradtak az üreg fenekén, s nem szórta azokat ki az alattuk felrobbanó anastater?

– Ez úgy történhetett – felelt Dávid –, ahogy egy tölténygöbecs szokott benn maradni a puska kamrájában, midőn a cső végébe homok szorul, s az elrobbanó lőpor a csövet szakítja szét. A robbanás maga fölött találta a befagyott tó jégburkolatát, s amíg a kitörés ereje a mozaikdarabokból összeállt tömeget áttörte, a visszaható erő a nehéz ágyútesteket visszataszítá az üreg fenekére: egy sem hagyta el a sziklaüstöt.

– Erre már lehet építeni egy részvényes államot – ez volt Mr. Severus véleménye.

– Most legelső dolgunk lesz ezeket egyelőre a Gyilkos-havasra elszállíttatni, míg bankhelyiségeink Otthonban elkészülnek – szólt Dávid.

– A czenstochowai vasépületek elszállítása azt meg fogja könnyíteni – mondá Severus.

– Te azt az asszonyt megbabonáztad – kötődék Dáviddal Dárday.

– Nem – szólt Dávid, könyökével egy felmagasló ágyúcsőre támaszkodva. – Ez az asszony ravasz. Ajándékainak egy része olyan, ami már úgyis kezünkben volt, nem kérdtük tőle, hogy elvegyük-e. Más része pedig gyanús. Timeo Danaos et dona ferentes! Szívessége, mely oly egyszerre támadt megjelenésemre, nem asszonyi bolondság, hanem démoni észjárás. Barátunkká akar lenni azért, hogy titkunkba behatoljon; – de zárt ajtót fog találni: fogadom!

A két társ örvendő meglepetéssel nézett Tatrangira.

– Bajtársak! – monda az ifjú –, harc nem lesz többé a földön, az bizonyos, amíg mi egyedül bírjuk az eget, s titkunkat nem fogja versenytárs bírni, hogy még az égbe is átvigye a harcot. Hanem még azért a béke messze van. Ahhoz még nincs hozzászokva az emberiség. A harc erőszakos megszüntetése még nem békesség. Hogy mi a világbéke, ezt megoldani lesz most a mi feladatunk. S ne feledjük el, hogy abban a nagy munkában ellenségünk lesz az egész világ, legnagyobb ellenségünk lesz ez az új szövetségesünk, kit megvertünk, s aztán megnyertünk; de legtovább tartó ellenségünk lesz saját régi hazánk, melyben legkésőbbre fognak hozzászokni a békességhez, s beletörődni abba a gondolatba, hogy most már dolgozni, s egymást szeretni és közösen építeni a kor parancsolata. S ezt a mi nagy ellenségünket, a mi jó édesanyánkat senki sem gyógyíthatja ki más e nagy bajából, egyedül mi, a száműzött ivadék.

A mély üreget betakarta a köd.

A jövendőt betakarta a köd.

MÁSODIK RÉSZ

AZ ÖRÖK BÉKE

“Otthon” város

Hét év múlva, tehát még hamarább, mint alapítója jósolá, egymillió lakosa volt Otthon városának. Ha ugyan szabad városnak nevezni egy negyvenkét négyszögmérföldre kiterjedő telepet.

És mégis város az, rendszeresen alkotva, szabályszerűen beosztva, melynek önmagát továbbfejlesztő életműszeres növekedése elevenen szemlélhető, mint az agavé virágkoronájának növése, mikor száz év alatt egyszer virágzásnak indul.

Aki folyam mentében utazik a tenger felé, midőn Tulcsát elhagyja, s a Szulina-folyamágon végighalad a calori-gép-hajóval, kétoldalt egy szakadatlan kertvilágot lát maga előtt. A buja növényzet csoportosulása meglepő. Öt világrészből lettek fölkeresve a haszonhajtó és dísznövények, mik ez éghajlat alatt meghonosíthatók, mik a választott földeknek különös kedvencei, s a sikerült kísérlet elárasztja az európai zöldségpiacokat eddig ismeretlen főzelékek és gyümölcsök halmazával, miket a kultúra megnemesített.

A kertek közepében egyes családok számára való házak vannak, beárnyékolva gyümölcstermő fákkal, befuttatva virágdús folyondárokkal; a kertek eleven sövényén szabadon tenyésző újfajta selymérek gubói sárgállanak, mint fényes selyemgyümölcsök, s a háttérben, mintha a hajdani redanokat gúnyolnák, törpe váracsok, lőrésekkel: azok méhesek. A folyam felszíne sem néptelen. A partok mellett tutajokra épített kunyhók libegnak, mikből falkái a szelíd szárnyasoknak rajzanak elő, amik nappal az olajnövények között járnak, s az ártó bogarakat szedik le azokról, éjszakára pedig dobszóra úsznak haza libegő flottiláikra.

Ez a kertipar városa.

A független, saját tűzhelyének élő földrész kedvenc ipara ez, mely munkáját tízszerte jobban jutalmazza, mint a szántásvetés.

A mezőgazdaság most már csak a tudománynak és a tehetségnek való. Az Otthon állama szűk területén szaporodó népével nem bízhatja magát az időjárások véletleneire; nem szabad azon aggódnia, hogy vajon jól míveli-e a földét a kisgazda, mit vet bele, jókor veti-e el, jön-e rá eső, nem veszi-e föl a víz árja, nem lepi-e meg a rozsda, learatják-e a termést idején, nem jön-e nyomtatásra esős idő, nem megy-e kárba az egész termés. – Az Otthon államának minden évben szüksége van a maga “jó” termésére.

Az egész Léti-sziget egy mintagazdaság, melyet a részvényes állam nagyban kezel saját vállalatára. Itt a hozzá való földet is teremteni kellett.

Legelőször is csatornázással a mocsárt lecsapolták; a nagyobb tavakat szivattyúzógépekkel merték ki, s ahol a föld árja járta a térséget, ott keresztülfuratták az alsó vízátnembocsátó rétegeket; a tőzeget leégették róla; gőz-rigolozógépekkel megforgatták a talajt, alagcsövekkel összehálózták az alréteget, s a mezőt keresztül-kasul szeldelték öntözőcsatornákkal. Akkor azután a gőzekékkel láttak hozzá. Ha túl nedves volt a talaj a szántáshoz, az alagcsöveken át keresztülfűtötték, ha száraz volt az időjárás, a csatornákon át elárasztották, ha késő tavaszi fagy fenyegette a vetést, ismét meleg gőzt bocsátottak rá a talajból; gabonavirágzáskor termékenyítő cafrangkészülékkel söpörtek végig a kalászos mezőn, a rozsdát kiirtották kénsavas permeteggel, amit kaucsukcsövekkel vezettek el a vetésekre, az ártékony rovarokat szitált mészpor hintésével ölték el, ha a mezei egerek szaporodtak el, azokat az alagcsöveken át rájuk bocsátott szénennyel fojtották meg; mesterséges trágyával, trágyalé öntözéssel sokszorozták a növény termőerejét, s ha jégeső, pusztító fergeteg jött, villanyvezető tornyaik segélyével félreterelték azt a mívelt földről a tenger felé.

Ily földmívelés mellett a Léti szigete egyedül képes volt az új világváros milliónyi lakosságát ellátni kenyérrel. Ez volt a város tárháza, csupa raktárak, gazdasági épületek, összefüggő csoportokban; a buja mezőkön meghonosított háziállatok, gyapjúadó nyájak, a lankaságokban gyapot és dohány, a dombosabb fennsíkon szőlők, miknek bora a kezelés mellett a világpiac keresett árucikkévé lett. Ez a “mezőgazdászati város”.

Továbbhaladva, a kerti lakokat a Moise szigetén s a szántóföldeket és gazdasági épületeket a Létin kezdik fölváltani más alakú épületek, tömör, vörhenyes falak, bolthajtás alakú tetők, zománcos, fénylő külsővel; a keresztül-kasul szögellő csatornákat fölváltják éppen úgy összepóklábazott vasutak, mik egyik épülettől a másikig, s mindannyian a folyamparthoz futnak. A földipar városa átalakul gyárvárossá.

Hanem a mostani gyáraknak hiányzik már az a fertelmes tulajdonságuk, hogy füstöt, bűzt terjesszenek maguk körül, s bemérgezzék vele mérföldekre a levegőt, s kényelmetlenné tegyék más halandókra nézve a lakást. A mostani gyáraknak nincsenek már magas kéményeik. Azok a magas, füstokádó minarék mind eltűntek; csak alacsony kürtők és gőzcsövek vannak. A gyárak nem fűtenek többé kőszénnel. Tatrangi az olvadhatlan hyalichorcsövek lerakása által kivihetővé tette az eddig lehetetlennek hitt keresztülfúrását az egész földrétegnek, s megkísérlé aztán kútfúróival a föld primer alakulásainak rétegeit is átszakítani, míg lemélyeszté olvadhatlan ércüveg csöveit a földkebel központi tűzhelyéig, önkénytes volkánt csalva elő az ősgránit burkolat alól. S az végtelen horderejű találmány lett. E “tűzkürtő” tetszés szerinti lemélyesztése által az egész emberiség egy nyomasztó rémtől lett megszabadítva, attól a rémgondolattól, hogy mi lesz a világból, ha egyszer elfogy a kőszén, elpusztulnak az erdők, mi ad akkor a télnek meleget, a gépeknek éltető erőt. – A föld maga. Tatrangi tűzkürtőit a kerek világon mindenütt oly vívmánynak fogadták, minő Amerika föltalálása volt. A gyárak gépei megszűntek kőszenet fogyasztani, mindannyi tűzkürtőket furatott a föld mélyéig, s onnan vette tüzelőszerét. A föld alatti tűzhely gázokat is adott, miket vegytani átalakítás mellett világítógázul lehetett használni. Otthon város minden házába a tűzkürtők csövei vezetnek, télen azok adják a meleget, éjjel a világítást, a tűzhelyen azok főznek, fagyos időben azok melegítik át a zord idő fenyegette kerteket és vetéseket, rossz nyárban azok érlelik tökéletességre a szőlőfürtöket, s mozderővel látnak el minden gyárat, tűzzel minden üstöt, tropikus légkörrel a fedett díszkerteket.

Ilyen fedett díszkertek az Otthon város belső főutcái.

A gyárvároson túl kezdődik a “kereskedelmi város”.

Három roppant széles Duna-ág folyik végig rajta: a Kilia, Szulina és Szent György-Duna. Mindenik folyamág két partja vert kövekkel kirakva, húszölnyi szélességben a kereskedelmi áruk rakpartjául szolgál, melyen vasutak vezetnek végig, s jövő és távozó hajókra szállítják át az árucikkeket. E partokról másfél ölnyi magasban emelkednek a hosszú aszfalt- és ruggyanta sétányok, terebélyes fáikkal; s e sétányok mentében a végtelen palotasorok, kereskedelmi ügyszobákkal földszint, raktárakkal a föld alatt, árutermekkel az emeleteken, s a nagyszerű vendégfogadók.

A belváros a Moise-sziget közepét foglalja el; s ennek van három főutcája, mely egymást, mint egy csillagkereszt szeli át. Mindegyik utca harminc öl széles és egy mérföld hosszú; a középpont, melyen összetalálkoznak, egy hatszögű tért képez, melyet kétezer lépésbe kerül körüljárni. És mind ez egyenes főutcák, mind a tér maga, ichorüveg boltozattal vannak fedve, a főtér hatszögű kupolája hatszáz lábnyira magasodik ki a szimmetrikus palotatömegek közül, egy gloriettel a tetején, melyből éjszaka villanyfény ragyog szét a városon, s tizmérföldnyire elvilágít a tengeren, a közeledő hajók elé. A fedett utcákban nincs soha sár és por; nincs több szél, mint amennyit mesterséges szellőztetés idéz elő, kétoldalt délszaki fák örökzöld lombjai árnyékolják be a sétányokat, télen az utcák alagcsöveken át fűtve vannak, s nyáron felülről lebocsátott hideg lég tartja azokat hűsen. A hatszögű tér járdáit egy tündéri szép fasor futja körül; egyetlen sor eleis-pálma, melynek fényes levelei valami üdítő illatot párolognak ki, hasonlót a violák szagához, s ez örökké betöltve tartja a roppant boltozat tériméjét, s megtisztítja a léget az emberi kigőzölgés bűzeitől. Ez a tér a városház tere. A hatszögű épület hat szárnya egy egész építményt képez, melynek hat kapuját a keresztülszelő három utca bejáratai alkotják. A tér közepén kolosszális szökőkút, s e kút körül a város hírhedett élelmi bazárja. Ez egyik nevezetessége Otthon városának. Egy gyümölcs- és élelmiszerpiac, melyen az öt világrész és a szigetországok minden élvezhető gyümölcse azon frissen, ahogy törzséről leszakíttatott, összehalmozva található: a főnixpálma datolyafürtei, a cariota édes liszttartalmú kobakjai, a palmyrapálma óriási diói, miknek külső húsos héja édes borízű, belső magszéke friss aludttejhez hajaz, s ha megszárad, finom sajtnak ízlik; a félmázsás lodoiceák, mintha nagy tökök hevernének ottan, a ceyloni csodapálma dundi gömböcei, mik csak éretlenül ehetők, a vérveres tahiti almák; az üdítő belimbik, a szentjánoskenyér alakú ingefára húsos hüvelyei, a kenyérfa pikkelypáncélos cipói, a mangifák aranyszín tojásai, a rózsaillatot és mézédességet egyesítő csirimáják, a duránci húsú guyaveszilvák, a szájban szétolvadó piriquao-barackok, a fahéjfűszeres nialéaszőlők, a kínai olajfa illatos bogyói, a paradicsomfügék, a dinnye alakú gerezdes abacatok, a kemény héjú, kék zománcú mangosztánalmák, miknek belső húsa ízre és olvadékonyságra a fagylalthoz hasonlít, a granadill paradicsomalmái, a pandanusz kenyérbélű, ananász alakú gubói az év minden szakában felhalmozva találhatók e gyümölcsbazár tágas csarnokaiban, mik a múlt századbeli ronda kofasátrakat mesevilágba száműzték. Itt vannak kirakva célszerű állványokon az újkor nagy tökélyre mívelt európai kertiparának főzelékei mellett a többi földrészek ínycsiklandó zöldségtermékei is, a káposztapálma hajtásai, a jávai kacsangbabok, a finom húsú szóják, lisztes gesztenyeízű bataták, a török kobakok és tojásgyümölcsök, a jávai savanyú nanka, a malabári dzsambuk, az olajos pisztácok s mindazok a csodálatos ehető növények, miket egy kelet-indiai wayong egy előkelő pangerang asztalára szolgáltat; mik közül nem hiányozhatik a dinnyefa gyümölcse, a carica papaya, melyről minden gazdasszony tudja már, hogy annak a levétől a legkeményebb hús is porhanyóvá lesz anélkül, hogy tűzre tennék. – Húsneműekben is egész világtárlat van itt; s az árueladó székely menyecskék, a pirospozsgás debreceni, szegedi, komáromi kufárnők oly nyelvkészséggel tudják ajánlani árucikkeiket, mely szakképzettségükről tanúskodik: itt egy delikát elefánttalp kínálkozik, egy rózsapiros jegesmedvecomb szomszédságában, melynek versenyt támaszt az úri asztalra való jakpúp; az árusnők készek megmagyarázni a vevőnek, melyiket hogyan kell elkészíteni; a kínai salangin fecskefészekből hogyan lesz csemege, az ausztráliai csőrös állatnak minő pác kell; ajánltatnak különösen a pekári- és tajaszu-malackák; aki nagyobb állatot keres, az utasíttatik a szomszéd boltba, hol éppen most zsiráfborjúkat mérnek ki, olyan a húsuk, mint a rezge; ugyanott fiatal vízilovak szügye is kapható; a többi részéből “pemmikánt” csinálnak; egy Brassóból idetelepült örmény nő különösen nagyra van igen keresett szumátrai kappanjaival, amik kávén híznak; hitelesség kedvéért mindegyiknek meg van hagyva a zúzája a benne levő emésztetlen kávészemekkel; ugyanennél található gyakran a nagyon keresett “pangerang-kávé”, mely akként jön létre, hogy egy ínyenc állat, a “musang”, a kávégyümölcsöt megeszi, a magját azonban nem tudja megemészteni, azt hátrahagyja, a jávaiak aztán ezt összeszedik utána, s ez az állatvilági körutat bevégzett kávé valami fejedelmi italt ád mind illatra, mint zamatra nézve. Azért hitelesség okáért együtt is szokták árulni az eredetét igazoló album graecummal, mellyel tömör koprolitokat képez: az angolok arannyal fizetik azt.

Másik boltban mindenféle italokat árulnak, ott kapható a török “sorbeth”, az amerikai “blackdrink”, az arab “bombik”, mely egyszerre szomjat és éhet csillapít; a hűsítő “kínai víz”, a kávégyümölcsből készült “kiser”, az indus “ananászital”, a tengeri szőlőből sajtolt “korzián”, a málna- és mézből párolt “malinnik”, a borassuspálma cukros nedve, a kellemesen csípős “gawral”, a four croya virágmustja és százféle neme a gyümölcsboroknak – csupán igazi bort és égetett pálinkát nem találni a boltokban. Ennek előállítása és árulása a részvényállam kizárólagos joga, aminek okait és céljait majd megtudjuk később.

És aztán az élelmi bazár valamennyi csarnokában láthatók azok a kis fürgenc lények, amik az emberek legnagyobb ellenségének hatalmas pusztítói, a kis ghekkók azok, mik a legyek ellen folytatják a folytonos harcot. Ezek a szelíd gyíkok, tapadó talpacskáikkal összevissza futkározzák a falakat, az állványokat, hosszú nyelveikkel elkapkodják a legyeket, a dongókat s tisztán tartják tőlük az élelmiszereket, vannak is ezért a kufárnők előtt nagy becsületben.

Aki azt gondolta, hogy az élelmi bazárt a város középpontjába helyezze, jól számított.

Az emberfogó csábszerek közt leghatalmasabb csalogató az, hogy “hol lehet jót enni”. Ez bele van nőve a hazáról való fogalomba, nem hiába részesül oly tiszteletben a “tűzhely”. A szakácskönyv igen nevezetes közjogi kódex. A gourmandvilág elismerte Otthon városát az ínyencség Mekkájának.

Másik előnye a világvárosnak a tisztaság. Egy olyan helyre építve, melyet ősi időktől fogva a járványok posványbölcsőjének ismert mindenki, az alapítóknak minden emberi tudományt segélyül kellett hívniok, hogy telepüket egészségessé idomítsák. A szükség kényszeríté őket a lehetetlent is valósítani. Ez sikerült. Az Otthon városában nincs szemét, nincs kloaka, nincs gyármoslék. Az mind trágyává alakíttatik, mielőtt emberölő gázaival a levegőt megfertőztethette volna, s a piszok megtér rendeltetése helyére a szántóföldre, s lesz belőle arany: a méreg a földbe vegyül, s feltámad mint kenyér.

A főtér hat oldalát hat palota képezi; egyik a bank épülete, másik a szerződések háza és tolmácsi hivatal, harmadik a börze, a többi három az igazgatóság három külön osztályáé.

Ha az utazó a keleti utcában egy légnyomatú hengervasúton az imperialéra felül, egy örök világtárlat vonul el kétfelől mellette. Ipar- és terménycikkek, divat és gyakorlati találmányok, tudomány és művészet csoportosult tárlatai váltják föl egymást panorámaszerűen; míg az utca véget ér, s akkor ott áll az utazó előtt a század legmerészebb építkezési műve: egy három mérföldnyi hosszú raktár, mely a Sulina-Duna-ágtól a Szent György-Dunáig nyúlik.

Ez az Otthon város kincstára.

Itt rakodnak le a részvényállam mindenünnen érkező légjárói, s innen indulnak ki új árukkal megterhelve. Innen hordják szét a Dunán, a tengeren járó hajók s a vasutak vonatai a felhalmozott árucikkeket Európa egyes országaiba, mert az Otthon állama az európai részletkereskedésbe nem avatkozik; ő csak a világrészek között tartja fenn a közvetítést, s a nemzetközi kereskedés hasznait engedi az egész világban szétoszolni.

A hosszú kereskedelmi raktár, melyben együtt van az öt világrész, képezi a város homlokzatát a tengerpart felől, mely összeköttetésben áll a kiépített mólókkal, amik a hajdani zátonyok helyén emelkednek, s most védett kikötőül szolgálnak a hajóknak. A Chedrile-sziget ez idő szerint mulatókertté átalakítva, kedvenc helye az idegeneknek.

A Szent György-Duna-ágon a rakpartról egy alagút visz keresztül. Általában mindenütt vasból öntött alagutak visznek át egyik partról a másikra, mik könnyebben és gyorsabban elkészíthetők, mint a hidak. Hidat nem építettek az Otthon város folyamain sehol, azért, mert mikor a Duna nagy áradásban van, a hajókat csak eléjük kötött aerodromonokkal lehet víz ellenében felvontatni, s ezeknek járását a hídjármák akadályoznák; hanem alagút minden utca nyílásából vezet át a túlpartra. A Szent György-parti fennsíkon van a Duna-delta őserdeje; most pompás népkertté átalakítva, melyet a világ minden építési ízlése szerint alkotott nyári lakok díszítenek. Ez a “fényűzés városa”.

A Porticskája-Duna-ág végre hajóépítéshez készített dokkokhoz idomítva, gabonatartó silókkal végigrakva, elvezeti a kíváncsi utazót a Razin-tóba, melynek nincs közlekedése a tengerrel; e tóban a részvényállam mesterséges haltenyésztést űz nagy sikerrel, a zátonyokon osztrigatelepek ápoltatnak, a sziklás öblökben a szivacstermesztést üzdelik, s egy kavicsos talaján az őstónak a gyöngytermő gyöngyér meghonosításával tesznek kísérletet.

Ha azután az utazó vízen, szárazon és víz alatt, gőzzel, hőléggel, légnyomással végigutazta a várost, felszáll egy aerodromonba, s megtekinti azt madárlátból, akkor látja lélekemelő képét egy új világvárosnak, melynek hatágú üvegboltozatos utcacsillaga ragyog a napfényben, mint egy óriási rendkereszt a földön, közepén a nagy Kohinoor-gyémánttal, a hexagon kupolájával; közben a szabályos házak tömegei, tető helyett világkertekké alakított teraszokkal; a kalauz megmutogatja itt és ott, ama kiváló nagy épület zöld parktól környezve, minő közintézet háza, tágas négyszögű térek lombárnyékolta útjain tarka néptömeg tolong, vasútvonatok, társaskocsik robognak végig az utcákon, sodronyhuzalokon repül át más vonat a háztetők felett, villanygépek által hajtva; a folyamóriás négy ágán hajóraj kerülgeti egymást, mindenféle tarka lobogókkal; távol kelet felé eltekintve, az esthajnal aranyegén közeledő légjárók hosszú, sötét darucsoportja tűnik fel, s a nyugati látkör ragyog a csatornahálózat tükörvonalaitól, mik átszelik a dohányzölddel, lenkékkel, málvapirossal, repcesárgával hímezett végtelen mezőket. Míg a hexagon kupolájának órája felséges döngéssel üti el a kilencet, s ekkor a világítótorony óriási kürtje bömbölve szólal meg, tudósítva róla mindenkit, hogy a napnak vége, s váltókra, szerződésekre nézve kezdődik a “holnap”, s ugyanakkor kigyullad a kupola napfényragyogású villanylámpája, s mintha csillagos ég népesülne meg az éj leszálltával, ezernyi ezer lámpa ragyog fel a szimmetrikus utcák mértani vonalain, a szökőkutak phosphorescens világítással vetik fel habjaikat, a hajókon vándor jeltüzek jelennek meg, a közelgő aerodromonraj fekete alakjai zöldes fényű lampyris-csoportként jelennek meg az égen, a gyárak tűzkürtői veres fénysugarakat lövellnek az égbe, s a mezőkön villanyvilágítás mellett foly tovább az aratási munka. Az Otthon városában nincsen éj soha!

Az Otthon állama

Az Otthon, mint tudjuk, részvényekre alakult állam. Kétszázezer ember összeállt (félig önkényt, félig kénytelenül) egy részvénytársulat és kereskedelmi telep alakítására. Ezek voltak egy egész ország ifjú értelmisége, iparosai, kereskedői, földészei, ép, egészséges fegyverviselői. Törzsvagyonuk volt háromszázmillió aranyban és ezüstben, melyre a társulat bankja hatszázmillió bankjegyet bocsáthatott ki, eszerint minden egyes férfi részvénye lett háromezer forint. Egynél több részvénye senkinek sem lehet, s az el nem idegeníthető, el nem adható, le nem foglalható. A részvényt csupán két eset alterálja. Az egyik az olyan bűntény, mely száműzetéssel toroltatik meg, akkor a részvény törlesztve van; a másik a nősülés. Amint a részvényesek egyike megházasodik, a nő is a részvényesek sorába iratik be, s az alaptőke annyival többfelé oszlik meg, ha mind megnősültek az alapítók, a részvény fele értekre száll le. Ha elválnak a házasok, a nő részvénye sajátja marad, s az elvált férj, ha újra nősülni akar, az új nő részvényét tartozik az alaptőkének megtéríteni. Ha új férfi akar megtelepülni az Otthonban, a ráeső részvényt befizeti az alaptőkének: enélkül csak átutazó idegennek tekintetik. Ugyanez, ha polgárjogát bűneért elvesztí, befizetett részvényösszegét visszakapja.

Minden alapító részvényes s minden később megtelepülő tartozik aláírni a részvénytársulat alaptörvényeit, melyek a következők:

1. Az Otthon részvényese semmi állami adót nem fizet. Azonban a saját kerülete belügyeire szükséges költséget viseli.

2. Az Otthon részvényese minden nemzetiségi, vallásfelekezeti, rangbeli igényeiről lemond, semmi más országhoz nem tartozik, semmi más szövetségbe nem lép, egyedül az állam nyelvét ismeri el közvetítési eszköznek.

3. Az Otthon részvényese mindenben aláveti magát a sajátválasztotta helyhatóság rendeleteinek, a becsületbíróság és börzetörvényszék ítéleteinek minden apelláta nélkül. A békebíróság felszólítására annak segédkezet nyújtani tartozik.

4. Az Otthon minden részvényese tiszteli részvénytársai jogait, egymással békében él, szabadon választja munkakörét, s ha kötelességének meg nem felel, megszűnik az állam részvényese s a város lakosa lenni.

5. Minden részvényes egyenlő a társulat előtt minden téren és hivatásban.

Akik e szövetséget aláírták, azok között először is minden társadalmi különbség megszűnt a nőt és férfit illetőleg.

A nő éppen úgy választhatott magának hivatást az életpályák bármelyikén, mint a férfi.

E merész rendszabálynak megmérhetlen hatása volt az egész társadalom erkölcsi alapjára.

A nő, ki már ifjú korában önállóságra talált díszes és haszonhajtó pályákon, nem volt kitéve annyi csábnak, nem vesztegette lelkét üres hivalkodásra, nem lett kényszerítve a nyomor, az elhagyatottság által a tévedések útjára; nem volt rászorulva a férfi kegyelemkenyerére; szabadabb lett a szív, de szigorúbb lett az erkölcs; megszűnt az eskü, de megjött a hűség; és ami az államra nézve egyik fő-fő gyakorlati cél volt: a használható emberi erő megkétszereződött. Az Otthon államában mindazt a foglalkozást, melyhez nem kell fizikai erő és edzett ideg, nők látják el, nők tanítanak az iskolákban, nők árulnak a boltokban, nők a békebírák, a hivatalnokok, a könyvvezetők, a pénztárnokok, a kertgazdák, s ez által százezernyi férfikéz és fő szabadult fel a hivatások terhesebb és izgalmasabb szakmáinak betöltésére. Ha a nők nem tennének emberszámot az Otthon városban, a társulatnak nem volna elég férfia csak a százezernyi repülőgépet is ellátni gépvezetőkkel, valamint a külföldi commanditeket, veszélyben bátor, égalji viszontagságokhoz edzett biztosokkal.

Hát a saját tűzhely?

Ez is megtalálta a helyét. Aki nagy úr, vagy aki annyira vitte az eszével, hogy sok pénzt keres, az tarthat saját konyhát; úgyszintén a kis gazda is; a gyárvárosban közkonyha látja el a lakosságot, mely ismét egyes csoportok által nagyban bevásárlás s közös felügyelet mellett kezeltetik; a kereskedelmi városban pedig a nagy bérházak mindegyike úgy van berendezve, hogy a földszintet egy ételadó gazda foglalja el, ki azután a nagy ház minden lakóját, mint egy családot, látja el házi étkezéssel; s a legtöbben meg vannak vele elégedve.

Hát a gyermeknevelés?

Ezt a nagy városban ismét a gyermekkertek vállalták el; s a leggazdagabb úr gyermekei sem részesülnek több kényelemben, gondosabb ápolásban, mint a gyermekápoldák pompás intézeteinek növendékei, hol télen délszaki növényekkel rakott télikertek szolgálnak nekik ápoldául. Az Otthon államában tudja azt mindenki, hogy a gyermekélet kincs: az államnak tőke, a szülőknek pedig kamat, a leányt tizenhat éves korában, a fiút húsz éves korában az állam részvényesei közé iktatja, mihelyt azok bebizonyítják, hogy valami önálló munkakört elfoglaltak, s az osztalék felét, míg a szülők házánál laknak, ezek kapják. Ezt nevezik az Otthon államában “besorozás”-nak.

Az Otthon városában ami legdíszesebb palotákat mutatnak a köztérek, azok mind főtanodák, könyvtárak, akadémiák, tanítóképezdék, egyetemek, politechnikumok, múzeumok, orvosi kollégiumok, kereskedelmi tanodák, ipariskolák, művészeti akadémiák, találmányok, kísérletek műhelyei. S ahogy Tatrangi megjósolá: márványból és cédrusfából!

És e templomaiban a tudománynak egész falanxa a világhírű tudósoknak terjeszti a haladó kor szellemi vívmányait. Az ismeretek minden egyes szaka egész nagy önálló tudománnyá növekedett már fel, s aki az egyszerű földmívelést tanulja, többet búvárkodik, mint Paracelsus idejében az alkimista. Felnőtt férfiak járnak most tanulni, nem kötelességből, mi siheder éveikben oly teher volt, de önfenntartási vágyból. Jaj a tudatlannak! Ezt érzi mindenki, oly vágy viszi az embereket most a tanodába, mint hajdan a templomba.

Hát a templom? Templom nincsen-e az Otthonban? Az is van. Kell lenni.

A templom a köznépnek tanácsadója, bírája, orvosa. Az Otthon templomain belül nem a szertartásban áll az isteni tisztelet, hanem az erkölcsök emelésében, az ismeretterjesztésben. Az Isten ismeretéhez nem a mesék, hanem a tények vezetnek. Az Otthon papja, mikor a világ teremtéséről prédikál, a geológiát magyarázza meg hallgatóinak s a földrétegek millioméves titkait fölfedve előttük, bizonyítja be az Isten nagyságát, kinek egy évmilliom egy nap! S mikor az Isten országáról veszi fel a textust, az emberi tudományok tökéletesültét mutatja fel, amikben nagy az Isten! És hirdet emberek között egyenlőséget, népek között békességet, ragaszkodást a hazához, felebaráti rokonszenvet, megtartását az adott szónak, önfeláldozást azokért, akiket szeretünk, s ahogy pietása diktálja, idézi hozzá Jézus vagy Mózes, Mahomed vagy Solon vagy Konfucsé szavait; hisz ők mind azon törekedtek, hogy az embert közelebb vigyék az Istenhez.

A pokollal nem ijesztgetnek többé senkit. A “tűzkürtők” bizonyítják minden házban, melyet tüzelővel ellátnak, hogy a föld alatt nem laknak ördögök, az is a jóltevő Isten világa. A pokol létezése kizárná a mennyországróli fogalmat: ember nem lehetne idvezült azzal a tudattal, hogy más emberek elkárhozottak.

A népszerű természettudományi előadások, mik a köznépet megismertetik az alkotó mindenség csodáival, lehetetlenné teszik az ortodox mesék érvényben tartását, s kényszerítik a papot, hogy ha a nép előtt akar haladni, az ismeret lámpáját vigye kezében. S e fénynél jobban megismerik a nagy teremtőt, mint a tradíciók sötétségében.

Az Otthon államában tehát még a pap is hasznos ember.

Ami azonban a templom hatalmát rég túlszárnyalta, az a nyomda.

Az Otthon államának nyomdája egy egész városnegyedet képez, s betűszedő gépei mellett is ezernyi emberi kéznek ad munkát, s ugyanannyi emberi főnek. Azok, akik a tudományt előbbre viszik, kik búvárlataikkal, fölfedezéseikkel az összes emberiségnek használnak, nemzetük nyelvének is jogot szereznek a világnemzetek sorában. A kereskedelem és a tudomány hódít. Terjeszti e hódítást azon előny, hogy az Otthon állam közlekedési gépei által az egész világból a leggyorsabban hordja össze az események hiteles híreit, s evégett hírlapjait mint első kútforrást fogadja az egész művelt világ, s kénytelen azoknak idiómáját, minden idegenszerűsége mellett is, elsajátítani.

Most lássuk az Otthon államszerkezetét.

A részvényesek választanak egy képviselő-testületet, mely ezer tagból áll. E testület minden évben egyszer hívatik össze, s akkor megvizsgálja az igazgatótanács előterjesztését az elmúlt üzleti évről, s megbírálja jövő évre számított terveit. Az igazgatótanácsnak harminc választott tagja és három elnöke van; a három igazgatót az összes részvényesek választják tíz évre, a többit a képviselőtest évenkint.

Az egyik igazgató szakmája a belső rend fenntartása s az építkezések, a másiké a közlekedés, a repülőgépek rendszere, az új találmányok, a tudományos intézetek, a harmadik osztályrésze a kereskedelmi és a pénzügy.

E három igazgató jelenleg Dárday, Tatrangi és Severus.

A három igazgató föladata a közös összeműködés.

Severus tervezi az állam kereskedelmi vállalatait, mik a távol világrészek egyes országaival kötött kereskedelmi szerződéseken alapulnak; Tatrangi állítja elő a vállalatok fenntartására szükséges eszközöket, neveli a gépek kezeléséhez alkalmazandó szakférfiakat, s vezeti a földismereti kutatásokat; Dárday pedig intézi itthon a munkafelosztást, s ügyel az állam szerzett vagyonának célszerű elhelyezésére.

A részvényes állam keletkezésének első évében sok nagy ellenséggel, tömérdek akadállyal volt kénytelen megküzdeni. A nagy tengeri kereskedést űző államok veszélyes vetélytársat láttak benne, s nem akarták engedni azon eszme létesítését, hogy Ázsia és Európa között a legegyenesebb vonalban irányuljon a kereskedés folyama; az úgynevezett “Ázsiai társulatokká” csoportosult nagy bankárok ellene szövetkeztek, hogy hitelét egyszerre megtámadják; a barbárok országait felbizgatták ellene mint csempészetet űző és vámtörő kalózszövetség ellen; hanem az első év lefolyása után átlátta mindenki, hogy az Otthon államát megbuktatni nem lehet; hanem hogy ki kell vele egyezkedni, és lehet vele egyezkedni. Az új közlekedési találmány nem rontotta meg a kereskedelem forgalmát, hanem gyorsította azt, a helybeli termények árát növelte, a behozottakét leszállítá; aztán a részvényállam kész fizető volt mindig, hitelét nem feszítette túl. Veszteségei nem voltak, minők a régi kereskedést sújtották; árucikkeit nem érte hajótörés, szállítmányaiban nem volt ismeretes a “calo”, az árufogyatkozás, amit a régi szállítók két százalékkal szoktak felvenni, s egészen hiányzott nála a casco: az árubiztosítás, mely az értéknek három százalékát képezi, s e két tételnél egyedül öt százalékkal kellett előnyben lennie. De végtelenül nagyobb volt ennél a nyeresége a gyors szállításon, mely képessé tette egy nap alatt egyik földfélgömbről a másikra átszállítani. Így például, midőn a dél-amerikai pampasokban a csupán bőreért levágott tulkok húsát mázsánkint két dollárral vásárolta, s e húst a jéghideg légmagason át azon frissen átszállítá Európába, itt egyszerre megszünteté azon ínséget, mely szerint már azon időben húst csak az igen vagyonos osztály volt képes vásárolni, s amellett, hogy azt ismét mindenkire nézve olcsóvá tette (fontonkint 16 kr.), még maga is nyert rajta száz percentet, s a részleteladó másik százat; holott e drága élelmiszert azideig otthagyták a nagy pusztákban a farkasoknak és medvéknek. És végül a szállítás neki nem került egyéb költségébe, mint a gépfelügyelők fizetése, a mozderőt ingyen adja a lég. Egy év alatt az Otthon állama rendíthetlen hitelét állapítá meg, s azontúl békében hagyták tovább nőni – és talán gondolkoztak róla, hogy saját fegyvereivel támasszanak neki veszedelmes versenyt. Hanem ahhoz elébb a fegyvert magát kellene bírni!

Az Otthon állama keletkezése első évében túlhaladta tiszta nyereségével az alaptőkéje összegét. Ez így lett felosztva: egy százalék az igazgatóságnak. Ez is nagy összeg. Egymillió minden kormányzónak, s százezer forint az igazgatótanács tagjainak. Azután egynegyed része a nyereménynek az aerodromonraj szaporítására lett fordítva, másik negyed az alaptőke növelésére, harmadik negyed a város középítkezéseire; a negyedik osztalékul maradt a részvényeseknek: fejenkint 700 frtnál több.

Tehát az Otthon állam polgára nemcsak hogy semmi államadót nem fizet, nemcsak hogy katonáskodástól ment marad, nemcsak hogy jó utakat, iskolákat, vagyon- és személybiztosságot ingyen, egészséges lakást, jó igazságszolgáltatást igen olcsón, kenyérkeresetet, földbérletet, alkalmazást, munkát igen könnyen kap az államban: még azonfelül annak a nyereségéből is osztalékot húz; még afelől is biztosítva van, hogy ha balszerencse, elemi csapás, tehetetlenség megfosztja vagyonától, munkabíró erejétől: koldus akkor sem lesz, nem veszhet el nyomorban, van egy kincse, mely elpusztíthatlan: az állam aranykönyvébe beírt neve!

Azért a vétkes büntetése az, hogy e nevet onnan kitörlik. Börtön nincs az Otthon városában. A vétkest száműzik onnan, s fülgombját kifúrják; a külvilág előtt nem becstelenítő jel az, de itt ráismernek róla. Ha utóbb megjavul és visszafogadják, egy ichor gyémántfüggőt kap, mely rehabilitációját bizonyítja, s az Otthon városában az emberszeretet tisztelettel fogadja azokat, kik egy vétkes múltat egy erényes jelennel hoztak helyre; ott nyereségnek tartják a megjavult vétkest, s egyszeri botlásért nem üldözi a káröröm a sírig az elbukottat.

A javíthatlan bűnöst, a szörnyeteget azonban nemcsak száműzik, hanem keresnek számára olyan helyet is, minőt megérdemel. Azt elszállítják Közép-Afrika ismeretlen vadonaiba, ahonnan lehetetlen maga erejéből a civilizált világba visszatérnie. A csaló még ott lehet a vad népek közt civilizátor, a haramia még lehet ott hős, a lázító lehet társadalmi reformátor, s a népámító lehet a niamniamok közt misszionárius, az őrjöngő gyilkos versenghet a fenevadakkal az emberi felsőbbség fölött, s ha az apagyilkos ott összetalálkozik a gorillával, s párharcban megöli azt, nagyapját ölte meg akkor is, de jótettet követett el. Az Otthon államában senkinek sem veszik el sem életét, sem szabadságát büntetésből, csupán azt teszik vele, hogy arról a helyről, melyet meg nem érdemelt, átteszik olyan helyre, melyet megérdemel.

Végre rájövünk az ó-világnak egy nevezetes tényezőjére, melynek oly nagy szerep jutott a közéletben, melytől függött a családok élete, mely annyiszor szerepelt a törvényszékek bűnvádpadjain; mely valóban “szellem”. A bor. A szesz.

Az Otthon államának két egyedárusága van: a légi közlekedés és a bor. S ez a kettő egymáshoz van csatolva. Más népek ihatják a bort, ha megitták, jókedvük lesz tőle, ha sokat ittak, részegek lesznek, hevernek a földön; de a légben járó a boritaltól megőrül, a légjáró vezetője, ha részegen elesik, az égből esik le. Azért az aerodromonok gépészeinek nem szabad sem bort, sem semmi szeszt inniok. Odafenn az ózonnal telt magasban úgyis folytonos mámorszerű izgalomban vannak az emberi idegek, egy ital bor méreggé válik ott; ezért még az utasok sem kapnak szeszes italokat a légben repülés alatt; más ott az érverés, más a vér keringése, az egész égési processzus, mely az ember belsejében az életet képviseli, más törvényeknek van alá vetve, mint lenn a földön. Megrögzött betegségek megszűnnek odafenn, de támad helyettük fogékonyság más betegségekre, miket a föld nem ismer.

A légjáróknak tehát nem szabad bort inniok. Van százféle más ital, mellyel azt pótolhatják, mely üdít, enyhít, táplál, de az idegekre nem hat. Azokat szabad árulni. Bort csak az állam ád el, csak kitűnő jó bort, orvosi rendeletre, palackját aranyával mérve; az olcsó bort pedig kiviszi Amerikába, ahol ismét jót tesz vele, mert a veszedelmesebb ale-t és brandyt szorítja ki vele a piacról.

Az Otthon államában tehát nincs részeg ember. A légjárók gépészeit az állam igen jól fizeti, nyereményeiben is részesíti; azért minden ember azon törekszik, hogy erre a szakra képesítse magát vagy gyermekét; hanem e hivatásnak legelső parancsa a józanság. Annálfogva az Otthon államában a józan és nem józan ember közti különbség valóságos kasztot képezne: a részegség páriává tenne.

Az Otthon államának népe elfogadta bevett italul a teát és kávét, s ez illusztrációjául szolgál társadalmi alakulásának.

A tea- és kávéivó nép erkölcse keményebb, ridegebb, változatlanabb, mint a szeszivóké. Tűz enélkül is elég sok van e keleti faj vérében.

1870-ben a német hadsereg katonái nem pálinkát, hanem kávét ittak, és vitézül harcoltak mellette.

És végtére az Otthon államában az időnek minden órájára s az ész és kar minden munkájára szükség van; aki részeg, munkát és időt lop el a társadalomtól, és az államban tolvaj nem maradhat.

Azért az Otthon polgárainak a bort csak orvosi rendeletre adják, s mindenki jól érzi magát mellette.

Hogy jól érzi magát mellette, annak esküvő bizonysága az, hogy hét év alatt egymillióra szaporodott fel az Otthon lakossága, s abból ötszázezer volt a részvényes, aki lefizette a polgárjogot adó magas díjat, s a szaporodás folyvást mértani arányban növekedik, dacára a befogadási föltételek szigorának s a még szigorúbb lustratiónak.

Jövedelme pedig szintén arányt tartott az államnak a szaporodó részvényesek számával, úgy hogy a hetedik évi nagygyűlés elé terjesztett üzleti előterjesztésben az igazgatóság, az alkalmazottak és munkások díjának húsz százalékkal felemelése mellett, a légjáróknak százezerre szaporítását s a Létin egy új százmillióba kerülő raktár építését ajánlhatá, a részvényeseknek fennmaradó ezerforintos osztalék mellett. Meg is kapta az abszolutóriumot és felhatalmazást minden ellenmondás nélkül. A részvényállam országgyűlései derült arccal bírnak!

A világ átalakulása

Hét év egy olyan találmány után, minő a repülőgépek rendszere, az egész világot képes volt átalakítani.

A legelső hatás az volt, hogy minden nagy államnak le kellett tenni a hadkészülődésről. Ez természetes volt. Minden állam átlátta azt, hogy ha ő háborút akar valaki ellen indítani, a megtámadottnak első dolga lesz az “Otthon” részvényes állam szövetségét megvásárolni, s az ellen azután sem hadsereg, sem ágyúk, sem várak, sem páncélos flották nem segítenek.

Az államok tehát kényszerítve voltak a kölcsönös lefegyverzésre.

Csupán Európában egyszerre négymillió katona lett hazabocsátva.

Négymillió munkáskéz egyszerre visszaadva az iparnak és földmívelésnek!

És azokkal együtt kétszázezer katonatiszt a polgári pályára bocsátva. Férfiak, akik a szorgalom, erő, tehetség és tanulmány óriási tőkéjét fecsérelték eddig az emberölés tudományának terjesztésére, s most egyszerre kényszerítve lettek ugyanezen tehetségeket az élet haszonhajtó pályáin érvényesíteni.

Nem volt többé hiány munkáskézben és szellemi tehetségben.

A családi életnek egy nagy akadálya elmúlt.

Az uralkodók, kiknek nem volt okuk többé külvédelem végett katonai államot alkotni, kényszerítve lettek népeik szeretetére támaszkodni, tisztelni a törvényeket, becsülni a polgárokat, s nem öltötték fel azontúl egymás katonai egyenruháit, mikor a szomszédba látogatni mentek.

Hanem annál inkább iparkodtak valódi őszinte szövetségben élni egymással.

Megszűntek a diplomácia véres kimenetelű cselszövényei.

Európa közeledett azon állapothoz, melyet “Egyetemes Állam”-nak (Universal-Staat) neveznek. Az országok közötti vitás kérdéseket egy nemzetközi békebíróság intézte el, s annak a fejedelmek éppen úgy alávetették magukat, mint más halandó ember a maga bírájának, hiszen hiányzott már kezükből az “ultima ratio regum”: az agyúkanóc!

A másik hatás pedig az lett, hogy a hadi készülődés megszűntével kétmilliárdnyi évi kiadás lett kitörülve csak az európai államok büdzséjéből, amibe évenkinti fegyverkezésük került.

Kétezer-millióval könnyebbült meg az államok évi kiadása, kétezer-millióval kevesebbet pusztított el az örökké éhes Moloch a nép verejtékén szerzett falatjaiból! Kétezer-millióval kevesbült évenkint az államháztartási deficit! Kétezer-millióval több jutott népnevelésre, népboldogításra!

Ennek legelőször is az egész pénzügyi világra volt roppant nagy hatása.

Az államok nem szivattyúzták ki erőszakosan népeiket, ennél fogva a szükséges pénzt megtalálták odabenn önnépüknél, nem kellett érte a pénzállamok piacaira menniök, adósleveleiket saját polgáraik bírták, nem uzsorásaik.

A munkáskéz és a munkadíj közötti nehéz kérdés veszteni kezdé égető erejét. A munkaadók elég munkaerőt találtak, s a munkatevők elég pénzt, hogy saját vállalkozásukra csoportosulhassanak. Egyik sem volt többé a másik rabja.

Nagy változáson ment át maga a kereskedelem, főként a hitel.

A repülőgépek rendszere a közlekedést végtelenül meggyorsítá, és egész a precisióig bizonyossá tette. Ennek az a következése lett, hogy a pénzforgalom maga is éppen oly arányban meggyorsult. Háromhónapos váltóknak híre sem volt többé. Két hét volt a leghosszabb hitel, amit kereskedő kért és adott, hisz 2 hét alatt kétszer is eladhatja a megrendelt áruját, s örült, ha a pénze nem hevert a zsebében, s ok nélkül nem fizette tőle a kamatot. A vásárlás csaknem egyértelmű volt már a készfizetéssel. Szigorú és gyors eljárású kereskedelmi törvényszékek rászoktattak mindenkit kötelezettségei pontos és gyors teljesítésére. Komoly és nemes jellemű nemzetek a kereskedelmi pályát kultiválni kezdték, s bizonyos addig hiányzó noblesse-t honosítottak meg benne.

A légjárók rendszere által a védvámok és mindenféle vámok rendszere is halomra omlott. A légjárót nem lehetett megvámolni. Azt a douanier-ek el nem foghatták. Az Otthon állam azonban nem űzött légjáróival csempészetet, hanem amely állam szerződésre lépett vele, hogy gépeivel leszállhat benne, s raktárakat nyithat be- és kivitelre, azzal megegyezett akként, hogy ami legnagyobb tiszta jövedelme volt addig az államnak a vámbevételekből, azt évi bérletül fogja neki fizetni. Ezzel éppen csak a vámőrök és dugárusok életmódját fordította meg, azokat is kényszerítve ezentúl tisztességes munka után élni.

“Tisztességes munka után megélhetni!” – hisz ez a gordiuszi csomó vezérfonala. Amidőn becsületes úton könnyebben és biztosabban lehet vagyont szerezni, mint lopás által, elfogynak a tolvajok, és amidőn a nők számára felszabadul a munkatér, elfogynak a hetérák. A rendőrség nem talál majd őrizni valót. Minden ember maga féltékeny a kenyértermő becsületére.

A becsületrőli fogalmak is megváltoztak. “Elég” becsületesnek “lenni”, de nem “elég” becsületesnek mondatni. A törvény megtorol minden sértést, s amit a törvény meg nem torolhat, azért a társadalom a sértőt ítéli el, nem a megsértettet, mint jelen korunkban. Ennélfogva párbajt sem vívnak többé, s ökle erejével nem bizonyítja többé senki se igazságát, se szerelmét.

A népek gyorsan és közelből ismerkednek meg; felfogják egymás jó tulajdonait, s igyekeznek egymástól tanulni; felfedezik azokban, akiket addig gyűlöltek, a szépet, a jót, az idegen országok gazdagságát, az idegen kedély költészetét, s kezdik megismerni az együttélés titkos varázsát.

Amint a mívelt világ látköre a föld minden zugára kiterjed, amint a találmányok folyvást új eredményeket hoznak elő; amint a néppusztító hadjáratok óriási történetét helyettesíteni kezdi a társadalmi élet nyüzsgő mozaikképe, mely szakadatlan változatban sürg-forr a napi események hírtömegében: azzal lassankint elenyészik az emberiségnek egyik leggonoszabb kísértete, az utolsó démon, az unalom.

A huszadik század közepén túl nem unhatják többé magukat az emberek. A napnak minden óráját elfoglalja valami esemény, mely a szellemnek új izgalmat ad. Az emberek nem kártyáznak többé. Mulatságból lehetetlen; ha minden negyedórában azzal zavarják fel, hogy “hallottad-e már, mi történt a múlt óra óta?”; pénzszerzési vágyból megint nem; hisz akinek annyi esze van, hogy a whisztet meg tudja érteni, az egy kirándulással az aerodromon kajutjében többet és biztosabban nyerhet, mintha a trikkeket számlálja, és izzad hozzá.

A kártyaszenvedély lelohasztására egy találmány különös hatással volt. Ez azon mnemotechnikai szemfényvesztésen alapult, melyet a praestidigitateurök clairvoyance cím alatt mutogattak. Tudva van ennek a titka. A kérdező az első kimondott szó három betűjével jelzi a bekötött szemű kérdezettnek az elrejtett tárgyat, s annak csak egy előre betanult sémát kell jól fejében tartania, hogy kitalálja a kérdésből a tárgy színét, nevét, alakját. Valaki egy tankönyvet írt aztán arról, hogy két összetanult ember olyan jelentéktelen szavakkal, amik figyelmet nem költenek, olyan kéz- és arcmozdulatokkal, amik fel nem ötlők, a vele egyetértőnek minden kártyát jelezhet, ami az ő kezében van; úgyhogy két ilyen összetanult játszó ellenében a harmadik és negyedik okvetlen zsákmányul esik; ezt a könyvet eleinte üldözni kezdte a rendőrség, mint útmutató eszközt a rablásra; míg egyszer egy kultuszminiszternek az a jó gondolatja támadt, hogy beviszi ő ezt a könyvet a felsőbb tanintézetekbe mint köteles tantárgyat, hadd tanulja meg minden művelt ember, hogyan kell a kártyán biztosan csalni. É s ez bámulatosan sikerült. Amint minden emberrel közölve lett a titok, hogyan kell hamisan játszani, a kártya elvesztette az ingerét. Játszottak vele még tréfa, mulatozás végett, ahogy szokás bűvészi produkciókat, társas mulatságokat kellemes időtöltésül rendezni, de olyan bolond nem akadt többé, aki commerce-játékot pénzbe játsszék, mikor jól tudja, hogy minden ember érti a hamis játék fogásait academice – ő maga is. A hazárdjátéknak pedig egy igen egyszerű intézkedéssel rontották meg a gyökereit. Ha a vesztes fél bepanaszolta a nyertest, vissza kellett neki fizetni az elnyert összeget. Így aztán egészen rossz üzlet lett a kártyajátékból.

Az új kor gyors közlekedési eszközei ez arisztokratikus fogalmakat is a képtelenségek közé vezették. Otthon a maga auljában a kirgiz főnök is arisztokrata, s addig nem ereszti be a jövevényt bűzös sátorába, míg ki nem kérdezte, hogy el tud-e hét őst számlálni; hanem aztán ha összejön az orosz bojárral, azzal szemben alázatos szolga; az orosz bojár meg a francia herceg előtt süllyed le barbárrá, a francia újdonsült nemest az angol mylord megint csak parvenűnek tartja, valamennyien elhomályosulnak a nagyszámú felséges és fenséges uralkodó és uralkodhatnám fejedelmi ivadékokkal szemben, akik úgy elszaporodtak már, mint a burgonya; és mind együtt azokkal nem érdemesek a bocskorszíját megoldani a Mohamed családjából származott rongyos török dervisnek, ki előtt ők csak gyaur cenkek, s aztán dervisestül együtt nevetséges bohócok a kínai mandarin szemében, s ráadásul a mandarinnal, tisztátalan állatok a büszke brahminra nézve. S végül aztán bojár, vicomte, mylord, herceg, fejedelem, dervis, mandarin és brahmin nem más a legbüszkébb jenki knownothing tábláján, mint portéka; mennyit nyom, az a kérdés: nagyot köp rá s letörli vele.

A gyorsan keveredő népek kényszerítve voltak rá, hogy büszkeségeiket otthon hagyják. Nem a nyaktiló irtja ki az arisztokráciát, hanem a közöny. Elmúlik észrevétlenül.

A világnyelv és betűi

Azt, hogy az emberek egy nyelven beszéljenek, ha eddig meg nem érte a világ, ezután már éppen nem érheti meg. Minden életképes nemzet igyekszik irodalmát kifejteni, s ezáltal a nemzetiségek olyan alakuláson mennek át, minő a folyó anyagnak jegecülése; a fluidumokat még lehetett eggyékeverni, de a cristallumokat ki egyesítheti más cristallumokkal?

Hanem ahelyett létrejönnek a “világírás” betűjegyei, miket az üzletvilág a kerek földön mindenütt sajátjainak fogad el, s a közös írást mindenki egyforma könnyűséggel olvassa a saját nyelvén, a kínai éppúgy, mint az indogermán, semita, az urálaltaji vagy a magyar.

Már a múlt században több százra mentek azok a betűjegyek, miket minden európai nép egyformán olvasott.

Először is a kilenc arab számjegy, azután a hónapok tizenkét jelvénye. Egész táblázatot állíthatunk belőle össze, amint következik.

Legközönségesebb jegyek

több
kevesebb
és
sokszor
soha (végtelenség
jegye)
vége
van
nincs
ismét
egyenlő
hasonló
kétséges
ismeretlen
ellenkező
eredmény (gyök)
négyszög
köb

lehetetlen
(körnégyszögesítés)
meg van oldva
(Pythagoras)
vigyázat
mindig (farkát
harapó kígyó)
cikk
meghalt
született
ki van egyenlítve
megjegyzendő
százalék
arany
font
melléklet
zár

Vallásos és szimbolikus jegyek

istenség
szerelem
törvény (mérleg)
ítélet
szent
Krisztus; keresztény
Mahomed; török
remény
hit
király

királynő
cselszövény
(boszorkányláb)
harc
béke
emlékezet (nefelejcs)
büntetés (bitójegy)
egyezség (két
összefogott kéz)

Mértani, földtani és csillagászati jegyek

város
falu
vár
parterősség
kikötő
kolostor
csárda
világítótorony
világítóhajó
rom
hegy
tűzhányó
sziklák a tengerben
folyam
határ
csatorna

pusztaság
zátony
vasút
erdő
mocsár
irányzat
indulás
érkezés
tenger (víz)
föld
nap
hónap
év
forrás
vízesés

Üzleti és ipari jegyek

társ
gőzkocsi
gőzhajó
hajó
szekér
kohó
bánya
fürdő
óra (clepsidra)

szabó
rendelet
katona (lövészjegy)
gép
színészet
húsvágás
méreg, halálos
vásár

Jegyek a kínai ábécéből

férfi
nő

fa

Mexikói képírásjegyek

tegnap

holnap

Rosicrucianusok jegyei

titok
sietség
pápa

püspök
papság
római egyház

A börzéken használt baldovernyelv jegyei

bank
bank rupt
fél (és medio)
egész (s ultimo)
hausse
bessz
bilance

aktíva
passzíva
kereskedés
tolvajság
kész fizetés
veszteség (rák)
takarékpénztár

Japán és európai kereskedők által használt értekezési képbetűk

levél
láttam, elfogadom
eladó
aratás
búza
rizs
árpa
zab
tengeri
szesz

bor
kávé
tea
cukor
dohány
gyapjú
gyapot
hal
csomag

Azték iratokon fölfedezett jegyek

eső
szél
meleg nap

zivatar
forgószél

Chippewas sírkövek képbetűi

bivaly
ló
sertés

lteknönc
európai
idegen katona

Az országok neveit képviselő címerek

Magyarország
Ausztria

Németország
Franciaország

Ezekhez jönnek még a hónapok jelvényei

Január
Február
Március
April
Május
Június

Július
Augusztus
Szeptember
Október
November
December

és a kilenc arab számjegy, a hat római számjeggyel együtt.

Íme száznyolcvan olyan jegy, amit már a XIX. században használtak nyelvkülönbség nélkül, s amiknek legnagyobb részét minden tanult ember ismerte, s a nyomtatásban nem akadt fenn rajta.

Az egyiptomi hieroglifok, a perui quipuk, az indus wampumövek, a kihalt rézszínűek sírkövei, a tazmán képbetűk, az aztékek pálmahéjra festett feliratai, a mexikói évkarikák és naptárkövek, de különösen a kínai írásjegyek, a Tsok írásmód, azután a bevett szokás, az elfogadott használat a XX. században ezeren felül szaporíták azokat a jegyeket, amik egy egész szót és fogalmat fejeznek ki, s a legszükségesebb ezer szó birtokában már képes az ember a legsürgősebb közleményeket olyan nyelven is megértetni, amelyet nem ért.

A városok neveit a földrajzi vonalok és számok jelezék:

0       11       16 1/2

+ 49: ez Párizs. + 52 1/2: ez Berlin. + 47 1/2: Budapest. A túlsó félgömbnél a délkör megfordul, s a szám túlkerül. E jegyből a közös térkép után minden nemzet megérti, honnan jön a tudósítás, holott betűkkel leírva nem tudná elolvasni.

Ez általános írás még közelebb hozta a külön népfajokat egymáshoz, voltak hírlapok, egészen e világírás jegyeivel nyomtatva. Otthon városnak egyik új intézménye az volt, hogy minden hazatérő aerodromon egyik gépésze azalatt, míg a gép a maga útját megtette, a távolról hozott tudósításokat, eseményeket a világírás jegyeivel cinklapra beedzé; mikor megérkeztek, a központi tudósító átvette tőlük az egyforma szélességű cinklapokat, s azokat összeállítá. Az így szerkesztett hírlap mellett aztán a villanytávírda is hátramaradt a versenyben, s kezdett az elavult találmányok lomtárába aláhanyatlani, mint ahogy elmúlt a lőpor és a gőz, mely egy század előtt még demiurgus volt: világromboló az egyik, világteremtő a másik.

S az egymással oly könnyen és oly folytonosan érintkező népek tudtak egymáson segíteni nagy bajaikban; egyiknél könnyebbült a munka, a másik fölébredt a tespedésből; bőségüket egymásnak kölcsön tudták adni; eltanulták egymás előnyeit. Mindenkire nézve volt egy még alsóbb fokú népfaj, akit valamire tanítson, akit a földről fölemelkedni segítsen; hisz még akkor is volt a földön kilencmillió emberevő, s azok közt hárommillió közép-afrikai állatember, a szőrös testű, majomfarkú niamniam nép; ki még a kőfegyvert sem ismeri, doronggal harcol s ellenfelét azért öli meg, hogy megegye. És annak is mind emberi lelke van.

Az pedig régen meg lett cáfolva már, amit a múlt század tudósai állítottak, mintha a különféle népfajok érintkezéséből eddig ismeretlen új uralkodó nyavalyák lepnék meg az európai fajokat. A múlt század nagy ragályait és járványait a római cézárok idejében is ismerték, Amerika feltalálása előtt, s ami veszélyes kórban III. Henrik meghalt, arról már Dávid, Izrael királya is keservesen énekelt. Ellenkezőleg a lég- és égaljváltoztatás, a vetőmag megújítása, az új háziállatok meghonosítása, vérvegyítés, keresztezés, nemesítés, sok megrögzött csapást megszüntetett, melyben századon át pusztult a mívelt faj, s a szelídített háziállatok, és a gazdasági növények.

Új bajok

Annak, hogy az utazás nagy távolságokra a földforgás gyorsaságával történhetett meg, azon az eredményen kívül, hogy félmillió ember szüntelen úton volt, még egy más közvetlenül érezhető hatása mutatkozott. Az utazó ember egyúttal messze volt a földtől, s fenn lakott az égben. Ez nem maradhatott befolyás nélkül az emberiség fiziológiai fejlődésére.

Számtalan betegséget ismertek már az ó-világban is, amire az utazás gyorsasága, a tiszta lég, az éghajlatváltoztatás, az időjárás fordulata gyógyítólag, enyhítőleg hatott.

Ez a gyógyerő most hatványozva lett azáltal, hogy az utazó teljesen el lett távolítva a földtől, minden mephyticus kigőzölgés párakörén túlragadva, ahol a repülés által sűrített ózon a maga tisztaságában hatotta keresztül tüdejét, pórusait, hol a lég villanyosságából elvont “elód”, a nap tiszta fényéből kisugárzó “heliód”, a hegyláncok csúcsaiból emelkedő “crystallód” (megannyi a jelenben is sejtett hatalmas erő), és amit az ókor gyógyászai “magnale magnum”-nak neveznek: az egész föld szellemének, a geodaemonnak befolyása az emberi szervezetre a legsúlyosabb kórtüneteket csaknem rögtön, a felrepülés percében elenyésztették, hagymáz, kolera, váltólázak a kór válságpontján jobbra fordultak az aerodromon belsejében; elaggott embereknek ifjúkori életerővel teltek meg lankadt idegeik a légben utazástól; egypár éven át az egész orvosi tudományt kataklizmával látszott fenyegetni ez új találmány: nem küldtek a betegek orvosért, gyógytárba, hanem vitették magukat a repülőgépbe, s indultak a földet körüljárni; még a hírhedett csodaszerek is elveszték népszerűségüket; nem várta senki többé a “lachesistől” főfájása szűnését; nem rágta a “koladiót” férfiszíve újra erősülteért, nem használta az opoponaxot megelőző ellenszerül az új divatragály, a melanemia ellen, nem fűszerezte a gyenge gyomrú ételeit pepszinnel; nem kapkodott a végső segítő ginseng “panax” után az aszkóros; nem itta a kalabárbab nedvét a szembeteg, minden kínabor, anacahuit pastill, Bestucheff-tinktúra, essentia lignorum, poculum vomitorium, potio Riveri, camba di Giudea, guarana, salamandrin, paraguay tea, Dippel olaja s az ind pálmalevéltetűből készült agebalzsam és a többi drága írek, amik mindent meggyógyítanak, ottvesztek a raktárakban. Fel volt találva már a panacea. A “telluri erő”, a “sidericus erő” meggyógyít mindent. Senki sem beszél már másról, mint a “jódozmon” csodahatásáról. Voltak gazdag urak, kik a klimakterikus esztendőt, mely köztudomásra minden életidőnek a hetes évfordulója, amikor kinek-kinek előjön az a betegsége, amiben egyszer meg fog halni, tehát azt a klimakterikus évet folyton a repülőgépen utazásban töltették el. Ez nem utolsó jövedelemforrás volt Otthon városára nézve, s annyira szaporodott a betegség elől utazók száma, hogy a hetedik évben Mr. Severus az igazgatótanácsban azt az indítványt tevé, hogy miután az utazók száma éppen kétszer annyi, mint amennyit az aerodromonok felvehetnek, tehát az utóbbiakat még egyszer annyira kell felszaporítani.

Tatrangi Dávid pedig erre azt mondta: “Nem, hanem az utazók számát kell felére leszállítani.”

És Dárday azt veté utána: “Igazad van!”

Amiért azután Mr. Severus retteneteset bámult a két igazgatótárs szeme közé. Ez az első eset az üzletek és közlekedés történetében, hogy egy vállalkozó a jövedelmező keresletet akarja felére leszállítani.

És mégis úgy volt. Tatrangi Dávid azt mondá: az utazók számát kell felére leszállítani, és Dárday azt mondá: “úgy van”, s mind a ketten igen komolyan beszéltek.

Az öreg Tatrangi Mózes öt éve, hogy meghalt, vagyis a XX. század fogalmai szerint: a légkör feletti világ lényei közé emelkedett.

A XX. században már a közhit által bevett fogalom, hogy a légkör felett, mely éppen oly fluidum, mint a víz, úgyszólván a földnek legkülső kérge, egy egész világ él, melynek lényei éppen oly magasan állnak tökéletességben mifölöttünk, mint mi a tengeri csigák fölött. Holott a tengeri csiga, a planéták ez őslakója a legelső ura a földeknek és csillagoknak, szintén igen tökéletes lény, mely eszmél, gondolkodik, érez és alkot oly titokteljes ösztön szerint, melyet még emberi tudomány meg nem oldott. És mégis e tökéletes lénynek nincs semmi világos fogalma mifelőlünk, kik a vizek felett lakunk, talán csak homályos sejtelmei vannak mindarról, amit mi alkottunk, és azokról a tündérekről, kik az ő gyöngyeit fehér keblükön viselik, mert látó- és hallóérzékei tökéletlenül vannak kifejlődve. Ilyen csigái vagyunk mi a légtengernek, ide ragadva annak fenekéhez: s csigabölcsesség tőlünk azt állítani, hogy amit a mi öt érzékünk meg nem láthat, meg nem foghat, nem szagolhat, nem ízlelhet: az a világ nem létezik. A XX. század egyik feladatává tette egy hatodik érzéket is kifejteni az emberben, mely a légtenger fölötti világot is észlelhetővé tegye a légtenger csigáira nézve, s hogy ez erőszakoskodás nem vált egészségére a légtenger csigáinak, azt majd mindjárt sorban látni fogjuk.

Tatrangi Mózes halála előtt pár nappal magához hívatta fiát. Nem lakott többé a budai tébolydában, hanem egyikében ama magányos nyári lakoknak, mik az Otthon ligeteiben a lélekbetegek számára voltak készítve. Fogadása szerint sohasem ült a fia által tökéletesített repülőgépre, vasúton hozatta magát idáig.

– Te gyermek! – monda fiának – én mától kezdve felszabadítom azt az üzletedet, ami legjövedelmezőbb lesz, de eddig tilalom alatt állt: az örök temetőt, ma délben két órakor elköltözöm innen.

Dávid fiúi kegyelettel igyekezett az öreget biztatni, hogy nem hal meg, hiszen sokkal jobban van már, még sok örömet fog élni, amit az apa mind igen rossz néven vett.

– Te hallgass. Gyermek vagy. Nem is gyermek, csak embrió. Akkor fogsz még csak születni, ha én meghalok. Addig nálam van a lelked vital-geniusza. Ha én azt mondom, hogy “meghalok”, hát úgy lesz. A Szenegál-parti négerek, ha rabszolgaságba jutnak, régen tudják már azt, hogy hogyan kell akarva meghalni, minden öngyilkos erőszak nélkül. Azt mondják, én akarok meghalni, és megteszik. A Wisconsini “Red Jaquet”, a rézszínűek főnöke, mikor meghallotta, hogy szövetségesei, a fehérek, nejét hitszegően főbe lövették, nem állt bosszút, hanem oda feküdt a bíró ajtajába, beburkolta magát pokrócába, azt mondá: “én megtérek a nagy szellemhez”, és meg tudott halni. Hát nálam ne lenne-e olyan erős az akarat, mint a négernél, az indiánnál? Meglátod. El kell mennem. Egy dolgot nem tudok, mert nincs a világon. Pedig azt meg kell tudnom, mert különben több kárt tettem, mint hasznot. De mihelyt azt megtudtam, visszatérek, hogy tudassam veled. Igenis, visszatérek. Az erős akarat előtt nincs lehetetlenség. Ha ki tudtam szakítani a lelkemet magamból, mikor a Gyilkos-völgyben az ichort kerested, s egy székely favágó alakjában naphosszant vezettelek, emlékezhetel rá, félkarja annak is ki volt törve; – azt önalakításnak nevezik – hát majd megtalállak én a nagyobb távolból is. Eddig is többször volt nálad a lelkem, mint rendes lakhelyén: a “glandula pinealis”-ban. Hanem neked még most rinocéroszidegeid vannak, azt megérezni. Ha állandóul melletted leszek, majd hozzászokol a látáshoz. Akkor majd tudatom veled azt, amit tudnod kell. Átleheltem már beléd a titkot, hogyan lehet a légben repülni; most még meg kell tudnom ennek a mithridatját: “hogyan kell a repülést lehetetlenné tenni”.

Dávid csodálkozva tekintett az öregre, s az észrevette azt. – Látom, mit gondolsz. Keresztüllátok rajtad. Te azt gondolod most magadban: íme egy szegény őrült, aki haldoklik, s kétszeresen félrebeszél. De nem úgy van. Mi szerezte meg neked a repülés titkát? A hatvanötödik elem, az ichor. Ez most a te kizárólagos tulajdonod. Ez által uralkodol a föld fölött, ezáltal tartod lekötve a háborút, s kényszeríted az emberek vas nyakát akaratuk ellen a békességre. De gondoltál-e arra, hogy egyszer az a kincstár, mely neked az új elemet adja, kifogy? S ahogy pazarolsz vele, azt hamar megéred. Igen, gondoltál rá. Ne is mondd, hisz látom a gondolatodat. Jársz-kelsz az Obi partjától kezdve az új-zélandi jéghegyekig, s vizsgálod a szibériai, kínai, ausztráliai tűzhányók melletti tavakat, ha nem találnád-e fel a hasonló földtani, neptuni, vulkáni és vegytani viszonyokat, aminők a Gyilkos-havas alatt az ichort előhozták. Egyszer fogsz is találni egy olyan helyet. Az talán kimeríthetlen bányája lesz az ichornak. Akkor mit fogsz tenni? Minden áron sajátoddá teszed azt. És hátha nem úgy lesz? Hátha elárulja valaki titkodat, akiben legjobban bízol, s eladja azt a titkot az ellenségednek, aki legjobban gyűlöl, akinek legtöbb számadása van veled, s az a felfedezett új ichortelep felhasználásával csinál magának egy új hajórajt aerodromonokból, miknek szerkezetét most már minden gyermek ismeri, s akkor az a te vetélytársad, ellenséged csatára száll veled, s felviszi az istentelen harcot az égbe, és ott ütközik meg a te léghajóiddal. Minden idegemben a halál fájdalmát érzem, ha erre gondolok. Harc, ütközet az égben! És annak eszközeit én találtam fel! S mindeddig hasztalan gondolkozom rajta, hogyan lehetne azt megakadályozni. Nincs a földön. Azaz hogy kell lenni. De nem látom. Le kell ráznom magamról ezt a vak csigahéjat, hogy lássak! Elmegyek, de visszajövök.

Tatrangi Mózes oly erővel fogta meg Dávid kezét, aminő csak az őrültek izmaiban lakik.

– Ne légy hitetlen! Az, ami nekünk, látóknak legjobban fáj. A sámán látnok, mikor önkívületben van, egy füttyszóért kést ragad és embert öl. Az a kétkedés nagyon fáj. Te látni fogod azt nehány óra múlva, hogy mi az a hatalmas emberakarat még a halál után is. Tudod jól, ugye, hogy a halálnak az az első dolga, hogy a homlokon minden ráncot elsimít. Soha senki sem látott haragvó halottat, szomorgó, búslakodó halottat, azok mind derült, csendes emberek. De nézz meg majd engem, én megmutatom neked, hogy a halál után is van akaratom, s mikor már halva leszek, szemöldökeim még akkor is össze lesznek ráncolva; mert úgy akarom. Hiszed-e?

– Hiszem – szólt Dávid.

– Nem hiszed – mondá Mózes. – Jól van, ma este már hinni fogod. S akkor elkezdesz látni, vakságod nyílni fog. Most nem beszélek erről többet. Csak egyre kérlek még. Tudom, hogy azt sem fogadod meg rögtön; de megfogadod akkor majd, ha megértetted; e figyelmeztetésem hozzád az, hogy ne engedj utazni a repülőgépeiden olyan embereket, akiknek nincs szőr az arcukon. Nem érted. Elmehetsz. Most hagyj magamra, mert útra készülök.

Dávid azt sem hitte, hogy az öreg meghal; hisz érverése szokott, rendes volt. – Nyugodtan távozott.

Délután az ülés alatt jöttek hozzá a hírrel, hogy az öreg pontban két órakor meghalt.

Dávid rögtön sietett az ülésből atyjához. Halott volt már. És íme, a szemöldökei még most is össze voltak vonva. A halálnak minden hatalma nem volt képes megtörni azt a rettenetes akaratot.

Amíg Dávid a halott arcára bámulva mélázott, végigfutottak lelke előtt azok a sejtelmes mondatok, miket attól nehány óra előtt hallott. A legvégsőnél legtovább elmerengett.

“Ne utazzanak a repülőgépen olyan emberek, akiknek nincs szőr az arcukon.”

De hát kik az ilyen emberek?

A nők – a gyermekek – és a négerek.

És miért ne?

Tatrangi Dávid pedig nem volt az az ember, aki valamit megtesz, mielőtt tudná az okát, hogy miért.

Az öreg meghagyása ellenére is magával vitt az aerodromonban, mely atyja holttestét szállítá az örök nyugalom helyére, két embert, kiknek sima az arcuk: nejét és gyermekét. Még hat repülőgép ment velük.

Az északi földsark felé mentek.

Volt ebben jó rész emberi hiúság is a tartozó tiszteleten kívül. A nő ismerje meg férje atyjának nagyszerű temetőjét, s ugyanakkor bámulja férje csodahatalmát, ki előtt megnyílnak a földnek oly rejtett vidékei is, miket a természet örök zár alatt tart más emberek előtt.

Az éjsark világát még nem járta be halandó.

A repülőgép ugyan már harmadik éve, hogy fel van találva, s az ember azt hiszi, hogy ezáltal már most ura lett minden régiónak, ami a föld fölött van; de csalatkozott. A göncölök élnek!

Mikor a kísérlettevő aerodromon az északi göncölhöz közelített, a benne ülő gépész úgy tapasztalá, hogy az északi szélesség 79. fokán túl gépének működése elkezdett lassulni, a szárnyak fennakadtak, a gép súlyát látszott veszteni, s megesett a hajón, hogy az orrával állt fölfelé a légben. Mikor pedig erős, delejes kitörései voltak a földtengelynek, nagy északfény borította el az eget, olyankor a repülőgép minden működése megbénult az északi iránnyal szemben. Fölfelé azonban hatványozott erővel repült.

Mikor kisebb volt a delejes kitörés a földsarkon, el tudtak hatolni a repülőgéppel egész a 87. szélességi fokig; de tovább akkor sem. Az északfény a póluson folytonos. Csakhogy csendesebb kitöréseinél a pólus alatt egy szétsugárzó keskeny fénykoszorúnak látszik csupán, melynek közepét a csillagos sötét ég képezi.

Megkísérlék e fénykoszorú kezdetéig felszállani a géppel. Hiú erőlködés volt az. Száz meg száz mérföldnyi magasan kezdődik az a föld fölött, s kitörése teljes pompájában fénysugarai húszezer mérföldnyi távolra ellövellnek!

A délsarknál lehetőbb volt a kísérlet az aerodromonnal, de igen veszélyes.

Ahogy az éjsark eltaszítja, a délsark úgy vonja magához a villanyos hajót. Az első kísérlő, dacára szárnyas gépének, lehullott az égből, s laposra zúzott hajójával ottveszett valahol Weddel előfokának sötét szikláin, társai okulva a veszedelmen, erőfeszítéssel menekültek ki Parry szárazföldére, tökretett gépeiket hajón szállítva haza.

Tatrangi Dávid elég merész volt megkísérleni a lehetetlent.

Mi adott neki erőt a vakmerőséghez? A tudás szomja? Az adott felfogadás? A vele vitt nő és gyermek? Vagy mindez együtt?

A másik hat aerodromon városa tudósaival volt tele, kik részt akartak venni e merész kísérletben, hogy új tapasztalatokkal gazdagítsák a tudományt.

Dávid hajójában nem volt más, csak neje, gyermeke, halottja és kormányosa, a hitetlen Áron.

Mikor a spitzbergeni sziget szélét elérték, Áron figyelmezteté Dávidot az égre.

Észak felől kéve alakú rózsavörös sugároszlopok kezdtek fölemelkedni.

– Jön ellenünk az északfény.

– Azért mégis elérjük a Göncölt.

– Ma nem. (Ez pedig a székelynél annyit jelent, hogy sohasem.)

Dávid pedig minden szóváltás helyett Kelet-Kelet-Északot parancsolt a kormányosnak.

Az aerodromon most aztán már nem egyenesen a pólus felé repült, hanem oldalt vette irányát a Nova-Szemlya fölötti jégmezők felé; mik végtelen ezüst pusztaként voltak alatta elterülve, jégből épült tündérpalotáik ragyogtak a napban. Ez volt a leghosszabb napja az évnek, a fényes égi éltető gömb ezen a napon alig száll le nehány óráig pihenni e táj látkörén.

És mégis, noha Spitzberga fölött még reggel volt, mikor irányt változtatott az aerodromon, alig telt bele hat óra, s a nap már leszállt a nyugoti láthatáron. Az aerodromon egyenesen nem juthatott el az éjsarkhoz, de spirálalakú repüléssel igen. A kitörő északfény csak új erőt kölcsönzött e keringő repüléshez. Nem emberi alkotás volt az többé, hanem egy planéta, melyet napja maga körül csóvál.

A földi tájak szédületes sebességgel rohantak el alatta. Jéggé fagyott tengerek, hóval fedett mezők, az északfénytől rubinragyogású, violaszín árnyékú hegyláncok. Mikor a Bering-szoros táján repült az aerodromon, a rendesen járó kronométer szerint délután három óra volt, s akkor újra feljött a nap. Napfény mellett repült tovább a gép Port Patrik szigetéig, a Cap Alnionhoz érve ismét belejutott az éjszakába. Este tíz óra volt akkor: Éjfélre ismét visszajutott ahhoz a ponthoz, amelyen túl még az ókor hajósai előre nem hatolhattak, a Cap Parryig; de ez már a 85. fok alá esik. Tehát mégis sikerült neki a csigakerülővel hat fokot eldacolni a leghatalmasabb úrtól, a geodaemontól, magától a földistentől! Ezentúl még gyorsabban ment a haladás. A villanyos gép közeledett a delejközöny tájaihoz: a spirál körút rövidebb kanyarulatot vett. Reggel két órakor harmadszor jött fel számára a nap, hogy két óra múlva ismét lemenjen, s aztán egy óra múlva újra feljöjjön.

Ah! Az valami bűbájosan kábító tünemény: a nap, mely kétóránkint lemegy és feljön; végigfutja a láthatárt, hatszorta sebesebben, mint szokás, s alig hamvad el az alkony pírja, már szürkül a hajnal a más oldalon.

Mikor aztán negyedszer is leszállt a nap, a gép is alá kezdett szállni, s azontúl nem látták többé a planéták központját. Az aerodromon a 88. fokot érte el. Mi van hát a 88. fokon túl? – Hiszed-e már, hogy elérjük ma az éjsarkot?

– Aki a mából holnapot tud csinálni, annak lehet.

Az aerodromon valóban négy napot csinált egy huszonnégy órából, az éjsarki rövid földabroncson a nappal szemközt repülve.

Mikor a 88. fokot elérte, a gép sebes repülése egy hetedrészre lelankadt, csupán saját villanyereje hordta már. Ez észrevehető volt a hajóban rögtön süllyedő légmérsékről is, mely eddigelé az átrepült lég gyors dörzsölésétől 12 fokot mutatott a fagyponton felül, s most lassankint leszállt egész a fagypontig, úgyhogy a bennlevőknek bundáikat kellett felveni.

– Nem fagyunk meg itt? – kérdezé Áron, markába lehelve, mikor a kormány üvegfogantyúja hidegíteni kezdte tenyerét.

– Ne félj, ha leszállunk a földre, ott egy vagy legfeljebb két fok lesz a fagyponton alul. Nézd, már itt alattunk kezdődik a szabad tenger.

Valóban, a jégtenger partjai, mik oly magasak voltak itt, mint Albion krétabércei, egész hosszú hegyláncként vonultak hátra a légjáró jobb oldala felől, s alattuk zúgott az örökké nyugtalan tenger, melyet már a múlt században fölfedeztek, de hajóval meg nem járhattak erőszakos dagálya miatt. A légben szélcsend, a tengerben vihar és ismeretlen erőktől előidézett áramlat keletről nyugotnak.

Az aurora borealis már akkor csaknem fejük fölött ragyogott.

A nagy, sötét kör, melyet fénykoszorújával az égen bekerített, s melyen keresztül a Göncölszekér csillagai függőlegesen tündököltek alá, két egész foknyi tért látszott elfoglalni. A lángoszlopok mind e sötét körből futottak ki, percenkint nyolcvanezer lábnyi sebességgel. Az egymástól messze elszórt légjárók csillagászainak feljegyzései szerint lett az kiszámítva.

A sötét körön belül egyre csendesebb lett az aerodromon szárnyverése.

– És látod, Áron – mondá Dávid –, mi mégsem fogunk a légjáróval eljutni a pólusig. Nekünk, ha a 89. foknál szárazföldet találunk, ott le kell szállnunk.

– Miért?

– Azért, mert ha tovább akarnánk menni, villanygépünk megtagadná a szolgálatot. Itt már a delejtű nem mutat, csak libeg előre-hátra.

Valóban, a gép nagyon lassan haladt már a spirál körútban. Az órák délutáni hatot mutattak, midőn a pólus előtti utolsó fokot elérte Tatrangi repülőgépe. Amíg fenn a magasban teljes kitörésében pazarolta szét a föld túlömlő életerejét, alant és a sugárkörön belül egészen kimerülve látszott lenni a lég minden villanydelejéből.

Dávid kénytelen volt segítséget kérni a magasból. Felfelé irányozta a repülést. Ez ismét segített rajta: mentül távolabb a földtől, annál több volt a villanyosság. Föl tudott emelkedni tizennégyezer lábnyi magasra.

És onnan azután már meglátta, hogy mi van az északi pólus alatt.

Egy szigetvilág.

A szigetek hasonlítanak a holdban látható körhegyekhez, miket sokan kiégett tűzhányóknak tartottak. Mindenesetre volkáni alakítások.

Sok apróbb-nagyobb körsziget között, a földtengelytől félfoknyi eltérésben van a szigetek legnagyobbika. Valódi csillagkörhegy. A hold “Kepleré”-hez hasonlít; de annál nagyobb terjedelmű. Képzeljük magunk előtt egész Erdélyt, mint egyetlen körhegyet, körülfolyva a tengertől. Kisugárzó hegygerincei némely mellékszigettel összeköttetésben tartják. A legtávolabb eső sziget nem nagyobb, mint a hold legkisebb körhegye: Gioja.

És onnan a magasból nézve távcsövekkel, úgy tűnnek elő e kerek szigetek, mint azok a méhkasok, amikben cukrot vagy ércsavakat jegecítenek: tele egymáson keresztül-kasul düledező, egymáson keresztültörő óriási jegecoszlopaival az első földalakításnak. A közepeik mélyen besüppedvék, mint egy tölcsér, egyedül a legnagyobb szigetnek a központján alakul át a homorúan besüppedő talaj egy hirtelen feldudorodó újabb kráterré, mely mint egy fényes köldök emelkedik ki.

A föld meztelen kérge van itt! Úgy, ahogy a legelső megszilárdulás találta, mikor a világéter hidegében izzó külseje gránittá keményedett. Azok a kór alakban felmeredő bércóriások az eruptív ős sziklatömeg maga, fényes, ragyogó, mint a hold hegykarikái; a későbbi vízözönök nem töltötték be annak közeit, a jégmezők nem hordták meg földzsurmával, téveteg sziklákkal. A millióéves múlt emléke ez itt.

Hanem a külső pereme e körhegyeknek, melyet a hullámok mosnak, erdőkkel van fedve: nagy, magas szálfák sugaras rengetegeivel.

Ez erdők nem élnek már: lomb nincs rajtuk, de nincsenek se megkövülve, se elrothadva, se szénné válva; csak meg vannak halva. Nagy része halomra dűlt már, nem a korhadástól; sok százezer év villanyos viharai tördelték azokat össze, egy-egy óriás áll még ki a halom közül nagy térségen, ágak nélkül, korona nélkül: a nem számlált időknek tanúja.

Ezek a terciérkorszak növényei, egykorúak a mastodonnal, a dinotheriummal és a tekekoponyájú ásatag emberfajjal. Ugyanazon fák, mikből már egész erdőket fedeztek fel a múlt században Anakerdluknál Grönlandban az északi szélesség 70. foka alatt, később Spitzberga legszélsőbb szárazföldén, a “Medve-sziget”-en és Bel-Sundnál 76. fok alatt, a legutolsó erdőt a Kings Bay öböl partján ásták ki az özönvízi görgeteg alul, az északi szélesség 79. foka alatt; s e fák épen maradt leveleiben, tobozaiban, magjaiban felismerték azoknak nemeit: a fenyőkkel vegyest álltak ott a mérsékelt égalj tölgyei, szilfái, sőt a déliebb platán, magnólia, hárs; még a babér is otthon volt közöttük.

És most erre a tájra csak az északfény kísértetvilága süt alá; az pedig nem melegít.

Tatrangi Dávid a gáztelefonnal mérföldekre hangzó jelt adott szétszórt hajócsoportjának, s aztán kiválasztott egyet a kerek szigetek közül, mely körül legsűrűbb volt a halott erdő, s azon megszállt az aerodromonnal. A többi légjárók is siettek utána.

Ahogy előre megmondá Dávid, a hajókból kiszállók ahelyütt nem találták a hideget erősebbnek, mint aminő egy téli est szokott lenni decemberben az angol partokon, friss, csípős lég, szelídítve a tenger páráitól.

Tatrangi társai, midőn megérkeztek, már rakott tüzet találtak a szigetparton. A magnóliákból rakott máglya vérvörös világot vetett a tengerre, mely acélkék volt most, az aurora borealis sötét udvarát tükrözve vissza.

A bámuló elragadtatás sok ideig szótlanná bűvölt mindenkit. Az a tudat, hogy most egy olyan pontján állnak a földtekének, melyet a mostani emberiség lába nem tapodott soha: de mely egy kihalt emberiségnek őshazája volt valaha, mikor más csillagok jártak az égen.

Minő nagy kérdések szólalnak meg e zajgó tengerben, s e hallgató, halott erdőben!

S az ember oly vakmerő, hogy e kérdésekre feleletet keres.

Mi idézi elő ez átmelegült szabad tengert az északi Göncöl alatt, holott két szélességi fokkal alább egy egész tiltó jégvilág veszi azt körül; mely nem nyit ajtót sehol, mely harminchat fokú hidegével embert és állatot megöl, ki rajta keresztül akar törni?

A felelet ez:

A göncölöknél a föld be van horpadva; öntengelye körüli forgása a kérgét amily vastagra tömöríté az egyenlítőnél, oly vékonyra hagyta a tengelyeknél. S a vékony legalsó sziklaréteg – a föld meztelen csontja maga –, a belső horpadásain semmi új réteggel nem lett befödve; azt nem takarta el se a kőszénkor, se a jurakorszak, se a pliocén, se az özönvíz. Ott a legalsó gránitréteg látszik, s amíg mialattunk mértföldnyi vastagsága van a földrétegnek, a pólusok alatt alig több az ötszáz lábnyinál: a föld belső tüze annyival közelebb van. Ezért a mérsékelt lég, a langy tenger a pólus közelében.

De most jön a nagyobbik kérdés.

Jó; a körhegyek belseje a legalsó ősgránit, a földi tűz legalsó burkolatja; de minek kellett történni a szigetek külsején, miket már a miocén és pliocén földalakulás is új rétegekkel takart? Az özönvizek egyike sem volt képes túlömölni a körhegyek óriási védbástyáin, de külsejüket átalakítá. Tanúja a holt erdő. De hogy nőtt fel itt ez az erdő? Hogy lehetett az éjsark alatt délszaki növénytenyészet, mikor az éjsark a földtengely vége volt mindig, azt bizonyítja a föld behorpadása, s az a mi napunk felé fordulva nem lehetett soha? Ez az embert lezúzó kérdés, amire csaknem oly nehéz megfelelni, mint arra, hogy van-e a világnak vége.

Azt nem tudjuk, hogy van-e vége, de azt tudjuk, hogy közepe van. S egy központi nagy világtest körül forog a mi napunk maga is, hurcolva magával szolgaplanétáit; maga is csak egy nagyobb úr szolgája; s bár e haladása a világűrben alig észrevehető a mi idő- és térfogalmaink szerint, de lehetett kor az ember emlékezetét megelőző távol millió évnyi időknek előtte, amikor vándorútjában a mi napunk egy olyan csillagcsoport között haladt el, aminők a tejút, a ködfoltok, vagy tán a még most is közel plejadok előtt. Azok megannyi napok. És akkor százezernyi éveken át az egy központi napon kívül még egy másik, távolabb nap süthetett a mi földünkre, s életet, tenyészetet idézhetett elő olyan részén is a földnek, melyet a saját napjának csak néha ér egy bágyadt sugara; ahol féléves az éjszaka most, s a moha sem él meg többé. És az óriási erdők tanúskodnak róla, hogy ott világ volt valaha! – S aztán ismét jött egy másik százezer év; a nap eltávozott a csillagcsoport közeléből, a földre sütő idegen napok mind távolabb vesztek a világűrben, a saját napjától tovahurcolt föld ismét belejutott a fagyos világéterbe. A göncölök alatt sötét lett és hideg, s lassanként elmúlt ott minden élet.

De hát lakói nem voltak-e ez ősvilágnak?

Kellett lenniök. A föld, mely a fát fölneveli, az állatot is megteremti. Tatrangi Dávid és tudós kísérete összekutatták nagy területeit a holt erdőnek, megtalálták a fák alatt az elhullott tobozokat, maghüvelyeket, páfránokat egész levéllombozattal; egyszer aztán egy kutató tudós rátalált egy ősállat excrementumaira. Soha hasonló tárgy ekkora örömet nem idézett elő feltalálójában. A szakismerők megvizsgálása folytán az a feltalált hagyaték egészen hasonlít az őslajhár ásatag coprolithjaihoz.

Akkor őneki magának is itt kell lenni valahol.

Tovább kutattak.

A holt erdőben ráakadtak egy törésre, mely nagy állatok csapájának ismertetett fel. Ez a törés, mint egy széles ösvény vezetett fel a hegyoldalnak, hanem később azután úgy be volt temetve düledezett fákkal, hogy nem lehetett rajta előbbrehatolni. Egyik ezredév eltakarta a másik nyomát, a legelső kultúra nyomát a földön: a tört utat. A természetbúvároknak vissza kellett térniük léghajóikhoz.

Az órák reggeli négyet mutattak. “Most kel fel hazánkban a nap!” Itt csak a folytonos északfény világít; le-lelohad és újra kitör, de el nem alszik soha. Örökké égő lángja a földnek, mellyel önmagának világít ott, ahol nem láthatja a nap.

– Reggel van – szólt Dávid –, induljunk a temetésre.

Mindenki üveghajójába sietett; a vezér aerodromon fölemelkedett, szokottnál lassúbb szárnyveréssel, s ismét az addig követett művelet szerint csigatekeredésben igyekezett a sziget fölé emelkedni, s mikor annak legmagasabb bérceit túlhaladta, belsejébe alászállani.

A figyelmes szemlélőnek felséges látványt nyújtott az északfénytől megvilágított tájkép.

A sziklafal, mely a szigetet mint egy körbástya övezte, a külső meredélyeit benőtt erdők közül még több ezer lábnyi magasra kiemelkedett kopáran, meztelenen; rettenetes bazaltfalak mint félredűlt orgonasípok szakíták keresztül harántban e gránitfalazatot, s lefutottak a mély üst alakú völgybe.

S ez egész üstvölgy a kövek, kristályok országa csupán. Még a kövek közt is a legrégiebbeké, kik születésüket nem az ezredévek, hanem a milliók után számítják. A változatlan, örökkön örökké tartó kövek: gránit, bazalt, kovarc. A mérföldnyi átmérőjű sziklatölcsér bűbájosan ragyog a fényes sziklaoldalak, a roppant tömegű hegykristályok s a kovarcok minden nemeinek összesített csillámától.

Néhol szabályos képleteket mutat, mintha egy csodaépítész gondolt volna ki titáni palotahomlokzatokat, mikbe kolosszokra számított kapuk vezetnek, két egymásra dűlő sziklatömb alatt pyramid alakú sötét nyílás. S a széles, holt sziklaöbölben semmi nyoma növényzetnek. Csupán a közepe táján, hol legszélesebb az egymásra düledező kőszálak, kristályok torlasza, emelkedik ki még a kőtorlaszok közül egy fényes fekete – katafalk. Valódi halotti ravatal. Keresztül-kasul egymásba rótt hatszegű, fényes kristályoszlopok emelnek egy mohazöld ágyat, mely bársonyszínű zöld burkolat néhol még füzér alakban is végigfut a fekete oszlopokon.

Dávid e zöld hátú emelvényre bocsátkozék le gépével.

Az pedig egy pistacit kristálytömb volt, melynek gyönyörű kristályoszlopai a pálmasugár vastagságától kezdve a selyemszál finomságáig együtt találhatók, a tükörfényes fekete hexaederek lapjain a finom kristálypelyhek, selyemszálak tömege, pisztáczöld bolyhos gubancot képez, mintha mohával lennének bevonva. Ez az igazi örökzöld.

Ezt a helyet választotta ki Dávid atyja számára örök ravatalul.

– Meg vagy-e elégedve helyeddel?

És íme, a halott szemöldei már nem voltak összevonva.

Homloka kisimult. Otthon volt már.

Pedig hiszen nem az történt, amit ő óhajtott, hogy itt egy örök temető alakuljon az utána jövő emberiség számára,

Más hely ez itt. – Az előtte elment emberiség temetője ez már!

Amint a többi léghajósok a sziget különböző pontjain alászálltak, ott találták minden sziklaodúban, bércszakadékban az elmúlt ősvilág lakóinak maradványait. Előbb csak csontvázakat a régibb fénykorból, amikor még idegen nap világa forralta fel az éjsark levegőjét, később már épen megmaradt állatokat, mikor a fagy örökké tartó lett, s az elkésett őslakóra nem vártak többé az eltemető férgek. Egész csoportokban hevertek ott a sziklák zugaiban a terciérkor csodaszörnyei, vastag bőrük, iszonyú agyaraik, faőrlő zápfogaik, pikkelyeik és sertéik, épen megtartva a nedvtelen örök tél e szörnyű múzeumában, mely fölül a villanydelej fuvallata még a tenger párázatait is elveri, hogy hó alakban le nem hullhatnak rá.

Minő kincshalmaz ez a természetbúvárokra nézve! Mindazon állatfajokat, amiknek eddig csak kövesült csontvázait ásták ki a krétarétegek alul, itt, a föld színén egész természeti mivoltukban együtt találhatni úgy, ahogy a századok ezrei előtt itt jártak és éltek, s köztük felfedezetlen fajokat, miknek lételéről eddig csak egy lábnyom vagy egy állkapocs tanúskodott. Az ősvilág egyik aeonjának katakombája van itt.

Még ezzel sem érték be. A tudós telhetetlen. A tudvágy szomját nem csillapítja még a felfedezett titkokban való dobzódás sem. Tovább kutattak. “Embert” kerestek. Az ásatag embert.

És arra is rátaláltak.

Ott azon pistacit katafalk körül, hol a sziklaoszlopok egymásra düledezve száz meg száz üreget képeznek, feküdtek az ősember maradványai.

A vadállat, mikor halálát érzi, elrejti magát.

A tekefejűek népe volt ez. Már a XIX. században feltalálták ennek ásatag koponyáit a Berlin melletti “Borostyánkő” tárnában s a Schevenlache tőzegbányáiban. A terciér kék márgában a laktalan mocsár alatt egy egész temető volt együtt. E tekekoponyák élve sehol nem léteznek többé; a mostan emberiség minden fajának hosszúkás koponyája van. Az ős faj, mely az állatvilágot áthidalta, kihalt. Most megtalálták ez ősöket. Az örök tél múmiákat csinált belőlük. Le hagyták magukat írni, lerajzolni. Fejeik teke alakúak, orruk pisze, álluk hátranyomott, fogaik előreállnak; a férfiak arca, koponyája szőrös, a nők arca homlokon alul sima; bal szemöldökükön egy jellemzően kiemelkedő púp; karjaik hosszúk, de lábaikon nincsenek kézujjak. Testük színe mahagónibarna, csontjaik is éppen ilyen színűek. Semmi fegyvert nem lehetett mellettük találni. A kőfejsze még nem volt feltalálva. A tekefejű nem tudta még, hogy a hús is ízlik, mint nem tudják a majmok; ő még nem tanult testvért ölni. Fák gyümölcseivel élt, mint állattársai: az őstapír, őselefánt, őslajhár. Az egész paleontológiai csoport közt nem volt egy húsevő sem.

És így Tatrangi Mózes nem lett legelső temetkezője az éjsark világának. Előtte ezeren meg ezeren fölfedezték már azt a nagy sírt, akiknek nem volt sejtelmük arról, hogy e szigeten túl van egy külvilág, és a csillagokon túl van egy másvilág.

Tatrangi Dávid az ősemberek katakombája fölé helyezve hagyta ott azt az alakot, ki az emberi szellem legnagyobb diadalát kivívta, s ott hagyta őt abban a repülőgépben, melyet alkotott az évezredek tanújául. Tatrangi Mózes ott fekszik most a repülő villanygépben a tüzet nem ismert ősemberek közepett: örök időkre változatlanok: ő is, azok is. É s minő végtelen távol van közöttük!

A körös-körül lobogó északfény túlvilági derengéssel sugárzá be az őshalottak temetőjét, a titáni kristály amfiteátrumot. A távol idők rémledező emlékei, mint eleven álmok keltek fel kősírjaikból. Aki élt is, kívül érezte magát a világon és a jelen időn.

Rozáli az egész úton az éjsarkig és vissza nem hallatá szavát. A gyermek nem értett még ebből semmit. Hétesztendős volt. Mikor aztán visszaértek Otthonba, hol a nevezetes fölfedezések híre egész forradalmat idézett elő, Dávidot úgy üdvözölték, mint egy új messiást; aztán mármost azt várta, hogy diadalát Rozálinak elragadtatása fogja megkoronázni; aztán csalatkozott várakozásában.

Rozáli azt mondá neki:

– Kérlek szépen, jó Dávidom, engem többé ez útra ne vígy. Nem tudom, miért; de én ott végtelenül szenvedek. Nem is szenvedés: kimondhatatlan az az érzés, ami engem elfog. Olyan nagy foka a gyönyörnek, mely kínoz. Valami édes szédülés az, mikor a mélyből kiemelkedő földet látom; valami föld feletti vágy, ha az égre nézek; úgy hogy tűnni érzem testemből a lelket. Álmodom és hallom, mit beszélnek körülöttem. Látok, és azt hiszem, hogy álmodom. Egyszerre két helyen vagyok. Látom az északfénytől megvilágított sziklatemetőt ősvilági hulláival, és kiskertemet itthon, és magamat benne és kisgyermekemet ölemben. Ne vígy te engemet magaddal oda. Az nem női idegeknek való légkör. Hagyj te engemet az én kiskertemben, kisfiammal fecsegni semmiségekről, és játszani hiábavalóságokkal. Ez az én világom.

Dávid megcsókolta e szóért Rozálit; hanem aztán nem gondolkozott róla többé.

Pedig abban a véghagyományban, amit apjától hallott, s a Rozáli által mondott felfedezésben egy valódi Pandoraszelencét bírt Dávid, amit ha kinyitott, egész csoportját az új bajoknak szabadította rá a világra.

Mikor az aerodromon feltalálása a hetedik évét járta, igaz, hogy a testi betegségek nagyon megfogyatkoztak a légjárók befolyása által; hanem egy más kór lett általánossá, amit azelőtt csak kivételes tüneményként ismertek, s hajdanában “lelki betegségnek” híttak.

A légjárók befolyása túlérzékenyíté azoknak az idegeit, akik legfogékonyabbak; főleg a nőkét és serdülő ifjakét (szőrtelen arcok).

A tudomány fejlődése is nagyban segített ezen.

A természettudomány mámorító hatással van, elnyel, magába süllyeszt, vége nincs.

Fel volt találva már a mód nem csak a holdat, de a szomszéd bolygókat is oly közelről szemlélhetni, hogy a világbúvár meghatározhatta, melyik aeonját éli most az a planéta alakulásának, s eszerint minő lények laknak rajta. A Mars a kőszénkorban van, a Venus a miocénban, a Saturnus éppen olvadt állapotban van még, de a Jupiterben már tökéletes lényeknek kell lakni. Ezt pedig ilyen kombinált művelettel deríték ki: Egy hártyavékony ichorüveg lapra levették a Mars ezerszer nagyobbított fényképmását. Akkor e képnek egy századrésznyi darabját újra lefényképezték ezerszer nagyobbítva, az már akkor százezerszer volt nagyobbítva. Folytatták e műveletet, míg egy darab tájképet bírtak belőle.

Erre aztán támadt azoknak az idegeseknek az osztálya, akik azt hitték, hogy egyik csillagból a másikba átjárnak, s tudósításokat, tájak leírását, lények ismertetését, sőt egész világtörténeti szakaszokat hordtak át a szomszéd csillagokból. Lapjuk is volt, mely azokat közölte.

A nap fényburkának, a nap foltjainak közel megismerése a heliodaemon betegeit szaporítá; akik örülnek, vigadnak szertelenül, míg a nap fenn van, s ok nélkül szomorúak, szenvednek, ha a nap lemegy, egész éjjel. Napkórosak.

A vital magnetismust használták mint gyógyerőt, s minden városnak volt már orvosa, ki a villanyos “baquet”-val gyógyított: rendszeres tudománnyá vált a perychismus, hipnotizmus, elektrobiológia, s az ózon rendelvényképpen lett osztogatva.

Filozófia, vallás kezdett a tudomány pozitív adataiban épületéhez való alapot keresni. A spiritizmus hívei százmilliót számítottak már, s egy alapra tereltek keresztyént, zsidót, mahomedánt, buddhistát.

Támadtak a sötétben látók, kik föld alatti pincében mély éjszaka megkülönböztetik a színeket, a megütött harang fénylik előttük, amíg zúg; kik a mágnes hegyéből kisugárzó fényt észreveszik, kik behunyt szemmel cérnát húznak a tűbe; nők, kik férjeiket mindenütt látják, bárhol járnak-kelnek azok (a férjeknek nem tökéletes örömére), kik ujjaik hegyével látnak, a gyomrukra tett levelet elolvassák, s tenyereikkel hallanak.

Egyszer támadt egy ihlett osztály, mely a “keresztüllátást” annyira vitte, hogy átlátott minden öltözeten, kivéve a vörös színűn. Ez a szekta valóságos páni rémülést idézett elő a szépnem között, mely ettől fogva kénytelen volt vörös corsettet és alsószoknyát viselni, különben e látnokok előtt Éva anyánk teljes ártatlan alakjában tűnt volna fel minden öltözete dacára.

A légjárókkal utazás még magasabbra fokozta ez idegességet. A gyors változatok az északi jeges vidékről fél nap alatt le az aequator pálmaerdejéig összezavarták az agyban a tér és idő felőli fogalmakat. Szaporodtak vele a kettős életű emberek, kik egy időben két helyen hisznek élni; a távolbalátók, kik messzeeső helyen történteket itt-történőkként látnak. A pólusok alatti ősvilág szemlélete felköltötte a múltba visszalátást; a légmagasban uralgó csend az idegeket túlvilági zene hallására csábítá. A sok futó idegen arc között egy-egy ember saját magát vélte megismerni; vagy elhunyt kedvesével találkozott össze, s idegei tovább fejtették e gyötrő gondolatot. Az ideges emberre a legkisebb szeszes ital élvezése oly hatással volt a légjáróban, hogy prométheuszi álmokat és csába víziókat látott tőle: oly volt az rá nézve, mint a hasis, mint a mákony. Szenvedést és gyönyört egyesített magában. S e mámorittasságot odafenn a léghajóban éppoly szenvedéllyel keresték, akik egyszer belekóstoltak, mint a hasis- és mákonyevők a kéj és kín álmaiba kábító mérgeiket. Nők, kiket e szenvedély megragadt, nem voltak semmi emberi hivatás teljesítésére alkalmasak többé; nem anyának, nem feleségnek valók: azok túlvilági fényben úsztak, kéjálomban reszkettek, amikor szemeik feketéje gyönyörteljesen kitágult és fénylett a sötétben; mikor aztán leszálltak a földre, ki voltak merülve, és minden idegük szenvedett, le volt lankadva. Egy nap alatt egy évet vénültek.

Annál inkább keresték az aerodromonban talált gyönyöröket. A színész, a színésznő, mikor mesterszerepben akart föllépni, a légjáróban előbb egy utat tett, s így jött a színpadra: felmagasztalt idegzettel. Némelyik nagy drámai szerepében a közönség helyett csupa halálfejes csontvázakat látott maga előtt a padokon ülni, azoknak játszott rettentő lázlelkesedéssel. Maga a színpad állandó mágiai mutatványoknak lett színhelye, lélekjelenésekkel, változó tájakkal, csodatüneményekkel; úgyhogy templom és színház szerepet cseréltek már. A templom lett az iskola, melyben a közönséget józan filozófiára oktatják, s a színpad a misztériumok kápolnája, hol a földfelettit, a megfoghatatlant állítják eléje.

S az álomjárás ragálya nemcsak a magasabb, míveltebb körök hölgyeit lepte meg, elhatott az a legszegényebb osztályokra is. A gyümölcsért járó kofa boszorkánynak képzelte magát, ki a “szombatot” ünnepelve a Gellértre jár, s a gyárak asszonylakói a lidércnyomástól nem bírtak szabadulni. Amelyik közülök az aerodromonban utazott, magával hozta az “incubust”, s arról azután elragadt az a többire.

Legáltalánosabban meglepte a nőket, kik a légjáróban utaztak, az a sajátszerű kór, amit a Szaharában utazó arabok “ragleh” név alatt ismernek: a meglepett ébren van, tesz, vesz: de egészen már tájakat lát, mint amik előtte vannak: városokat, ahol pusztaság van, kerteket, ahol egy fűszál sincs, közeledő sziklákat, elnyeléssel fenyegető tengert; omló hógörgeteget. A lélek délibábjának lehetne azt nevezni.

Az emberiség egész gyengébb idegzetű fele rabja lett egy betegségnek, mely pusztítóbb, emésztőbb, kínzóbb minden eddigi ragálynál, járványnál, pestisnél.

S ahol rabszolgák vannak, ott hamar megteremnek az urak is, kik őket befogják.

A tudós kutatók, fölfedezők, természetbúvárok barázdájában úgy nőtt a sarlatán, a szemfényvesztő, mint a vadóc a búza között.

Csodalények, akik a föld alatti forrásokat megérzik, kikre a rejtett nemes ércek mágneses befolyással vannak; orvosi tünemények, kik minden emberen keresztüllátnak, mint az üvegen, s megmondják egy egész társaságban, kinek mi baja; akik delejezett poharakkal betegeket gyógyítanak, ficamokat helyrevillanyoznak, szemeik tekintetével elaltatnak; bűvészek, kik nevük elé a “doctor divinitatis” címet írják, kik magnetizált zongorán játszanak úgy, hogy ha a hallgatóság mindegyike más dalt kíván, egyszerre mindannyi azt a dalt hallja, amelyet kívánt; kik láthatatlan kezekkel ismeretes nevek fakszimiléit iratják le; segítség nélkül a légbe emelkednek, kezük felé tartásával nem hivő embereket hátragörnyedni, önmaguk körül forogni kényszerítenek; halottakat felidéznek, a nyitott ablakon át rézsút ki- és berepülnek; hírhedett médiumok, kik a spirit rapping, knocking, tipping segélyével múltat és jövőt felfedeznek, kik Szókratészt franciául beszélni kényszerítik, s kivallatják vele, hogy a spiritiszták istensége hermaphrodit lény; kik szellemeket idéznek föl s azoknak arcképeit lefotografiázzák, próféciákat mondanak, a túlvilágról hírt hoznak, sőt Ageneonokat is állítanak a hivők elé: szellemeket, akiket látni nem lehet, de megtapintás által győződhetni meg jelenlétükről, s mintha nem volna elég a civilizált világnak a saját invenciója a föld feletti tanokból, még külföldről is importálják a csodákat, az indus birkózó leányokat, kik villanydelejes erővel a legerősebb férfit földhöz vágják, az arab halva álmodó, magukat eltemettető derviseket, a görög hazajáró lelkeket, a brukolákokat, Kínából a liszttel behintett asztalra rajzoló psychographot, a mongoloktól az asztalt elrepítő lámákat, a beduinoktól a budákat: a hiénává átalakuló embereket, aranyfüggővel a félfülökben, amiről állatkorukban is rájuk ismerni, és a barbarizmus minden idegháborító bűv szemfényvesztéseit.

Egyike a bűvésznőknek (többnyire nők voltak arra a bizarr ötletre jött, hogy egyszer válogatott spiritiszta hallgatóság előtt egy roppant nagy csimpánz majmot cirógatott mágneses álomra, s akkor azt az alvó négykezűt kényszeríté “megszólalásra”. Tökéletes jó languedoc francia nyelven beszélt az. És akkor a prestidigitateuse kikérdezé ezt a beszélő majmot az ember előtti idők eseményeiről, mikor még Franciaországban a dynotherium volt a legtovább eltűrt dinasztia. A csimpánz csodadolgokat revelált. S a hallgatóság hitt.

S a villanyos csodákkal, a charlataneriákkal és tüneményekkel versenyt futottak a vallásos eksztázis őrjöngései; utoljára nem lehetett már az általánosan elterjedő bajból különválasztani, mi az ideges bántalom, mi a csalás, mi az öncsalódás, az erős hit meg az ámítás; mi a természettudományok reális vívmánya, meg a könnyen hivők túlzása; mi az álom és igaz történet; és végre mi az emberi fogalmakon túljáró égi titok.

S mindebben a nőknek és a meg nem érett fiatal kedélyeknek volt legnagyobb része.

A hetedik évben jött rá Dávid a baj kútforrására.

Heroikus kúra kellett hozzá, s ő nem irtózott attól. Kiadni a határozatot: hogy ezentúl férfiaknak a huszadik éven alul, nőknek pedig sohasem szabad a légjárókban utazniok.

Az igazgatóságban Dárday mellette volt az indítványnak (neki gyűlt meg legjobban a baja a sok álomjáróval és prófétával, akik államot kezdtek képezni az államban, s bőven kárpótolták a hajdan csalhatatlan pápát egész hierarchiai intézményével együtt), s Severus kisebbségben maradt.

Ez volt az első keserűség a triumviratus keblében. Severus maga is a spiritiszták hívei közé tartozott, dacára pompás étvágyának; a nők letiltásában a légi utazásból emberi jogokat látott sértve. És mint üzlet embere, a legbuzgóbb utazóközönséget látta kirekesztve, a legbiztosabb jövedelmek lajstromzatából. Azért azt mondta e határozatra, hogy “medicina pejor morbo” (a gyógyszer rosszabb a bajnál) – hanem még ez nem zavarta meg az egyetértést.

A “nagy liga”

Ez a hét év nem folyt le az újon keletkező államra nézve olyan simán.

Mentül nagyobbra nőtt, mentül tovább terjeszkedett, annál több ellenségre talált.

A mívelt államok nem bocsáthatták meg neki, hogy a kultúrában előttük akart járni. Amíg ez az ázsiai eredetére büszke nép csak vitézségéről, vendégszeretetéről, szép asszonyairól, jó borairól volt nevezetes, addig divatban volt őt magasztalni; még azt is csak elnézték neki, hogy poétái támadtak, s híres politikusai voltak; hanem amint egyszer arra a vakmerőségre vetemedett, hogy ez egzakt tudományokban haladjon előre, amidőn találmányaival, felfedezéseivel az egész világot felrázta: akkor egyszerre vetélytársát látta benne mindenki, s a versenynél megszűnik a rokonszenv.

Az ázsiai államok viszont az európai társadalmi fogalmak meghonosításaért voltak ellene nehéz szívvel; bármennyire hasznát vették is kereskedelmi összeköttetéseiknek és vámszerződéseiknek. Az indus kasztjait, a mohamedán vallását féltette terjeszkedésüktől.

Az észak-amerikai szabad államok éppen nem akartak róla tudni. Beviteli vámjaik jövedelmét fenyegette a repülőgép. Azok úgy tekintették a léghajósokat, mint flibustiéreket, s ezeknek csak Kuba szigetén volt szabad telepet állítaniok, melyet most már teljesen biztosítottak Spanyolország számára. Az egész európai kontinensen csak a nagy német és a spanyol maradt meg jó barátjuknak; az orosz csak mutatta, hogy az, de titokban nagy terveket forralt ellene, aztán meg a rossz igazságszolgáltatás, zilált hitel miatt bajos volt vele üzletet folytatni. Dél-Amerikában ellenben jó piacaik voltak, s Afrikában könyökkel tudtak maguknak helyet szorítani.

A kereskedő, a tengeren uralgó államok a légben szállító kereskedelem által kezdtek némely árucikkeket elveszteni saját üzletágaik közül, ámbár maradt nekik még azért elég.

A politikai pártok zsibbasztva érezték magukat azon tudat által, hogy a fejük fölött jár valaki, akinek érdekében áll minden erőszakos mozgalmat csírájában elfojtani. Dühös volt reájuk a tömérdek trónkövetelő, ki a respublikákban császárságot keresett; de még dühösebbek voltak a republikánusok, kik megfordított reményeket tápláltak: az erőszakhoz pedig egyiknek sem lehetett nyúlni, amíg a fennálló kormányok az Otthon város igazgatóságával jó egyetértésben éltek. Hisz így Európából Kína lesz!

Az ultramontánok és mukkerek nem bocsáthatták meg nekik azt a vakmerőséget, hogy repülni merészelnek Szent János “Jelenések könyvének” ellenére, s az ortodox dogmát és a protestáns kánont egyformán tehetetlenné teszik.

A katonai celebritások engesztelhetlenek voltak ellenök, hogy a hír, dicsőség, előléptetés útjáról leszorítva látták magukat, hogy nem lehettek többé a népeknek urai.

S a lomha, tunya népfajok irigyek voltak rájuk azért, hogy dolgoznak, tanulnak és gyarapodnak.

És végül a nagy finánchatalmasságok innen és túl az Óceánon előre látták azt a rájuk nézve veszedelmes irányzatot, mely a pénz hatalmát az egyes felvergődöttek kezéből lassankint ki kezdi venni, s szétosztja az egész tömegre, mely minden egyedáruságot megszüntet, a nagy tőkéket helyeikből kimozgatja, s az üzlet terén a millió kicsinyeket védelmezi a milliomos óriásak ellen, míg a szédelgésnek eleve útját állja.

Mindannyian összeesküdtek ellene.

A kis parányi államocska ellen nem szégyellt az egész világ minden pénzkirálya egy óriási ligát kötni, oly tervet alkotva, mely ezt minden hatalmas találmányai dacára képes leendett tönkrejuttatni.

A terv ez volt.

Legelőször is egy társulatot alakítani, mely hárommilliárdnyi valóságos befizetett ércpénzzel rendelkezik.

E társulat ügynökeinek azután feladatuk leend a föld kerekén mindenütt, ahol az Otthon állam kereskedelmi telepeket tart, annak a váltóit magukhoz váltani. Egyszer aztán egy adott jelszóra minden oldalról meglepni a látra szóló váltókkal az Otthon állam telepeit, s követelni a rögtöni ércfizetést. Ezt a telepek természetesen nem fogják teljesíthetni; mert annyi ércpénz rendelkezésükre nem áll. Akkor az illető kormányok rögtön megvonják az Otthon telepeitől a további működés engedélyét; hatóságilag lezárolják vagyonaikat, áruikat, és felbontják a vele kötött vámszerződést. Az összeműködő európai és amerikai diplomácia már ennek előre elkészíté az útját, mint ahogy két század előtt a németalföldi és osztrák kelet-ind kereskedőtelepek elnyomását diplomáciai úton keresztül tudta vinni. A sziámi és kínai miniszterek. (is) megvesztegethetők! Ha a fanatizált indián, kínai, beduin és hottentotta nép e zavart fel találja használni arra, hogy az Otthon áruraktárait megrohanja, kifossza és felégesse, az szinte a “nyereség” számlára lesz írandó.

Ugyanakkor, midőn a kerek földtekén ez így fog egyszerre végbemenni, idehaza Európában minden oldalról kombinált villám-kereszttűz fogja ellepni az “otthon”-iak fejét.

Első csapás lesz rájuk nézve a mesterségesen elkészített munkászavar.

Otthon város egymilliónyi népe között van százezernyi olyan bevándorlott gyármunkás, kiket csupán szegődés köt oda: nagyobbrészt idegenek. Az ideiglenes munkások szegődése is előnyös ugyan a részvényállamban, s azon alapul, hogy a rendes díjon kívül, melyet hetenkint kapnak ki, a tiszta nyeremény egy részét is osztalékul kapják; de az év végén. Ez osztalékot az egész gyártelep munkástársulata együtt kapja, s saját választott zsűrije által osztja fel egyes tagjai között, azoknak szorgalma és tehetsége szerint.

Semmi sem lesz könnyebb mármost, mint egy pár száz beküldött izgató által felbolygatni a munkásokat, hogy álljanak elő két követeléssel. Az egyik az, hogy mikor “félévenkint” az igazgatótanács elkészíti a nyers mérleget, akkor a munkásoknak e nyers mérleg szerint adjon ki előleges osztalékot; ami által a gyárosok nagyon meg volnának károsítva, mert akkor a nyári hónapokban a munkásaik egy része szétoszolna a mezei munkához, amiért nehány hónapon át a gazdaközönség mesésen fizet, a korhelyebb rész menne mulatni, míg a pénzében tart. Ezért adják az osztalékot csak azon munkásoknak, akik az egész esztendőt kitöltik egy szakmánál.

A másik követelés pedig az leend, hogy ne a “munka”, hanem a “munkás” részesüljön az osztalékban; mindenki egyformán: a rest, az ügyetlen éppen úgy, mint a szorgalmas és tehetséges. Ez ismét megrontaná az egész intézmény célját, mert az osztalék megszűnne ösztönzés, jutalmazás lenni, s sohasem lenne vele senki megelégedve.

Ha az igazgatók ráállnak majd a követelésekre, az az ő egyenes romlásuk lesz, ha nem állnak rá, jön a sztrájk, a munkaszünetelés, a zavargás, a társadalmi bukás, s ez jó bénítószer egy gyorsan növekedő társulatra nézve.

Ezt a zavargást pedig a számításba vett elemmel könnyen el lehetett rendezni; hiszen idegenek voltak.

De következett a még súlyosabb csapás az Otthon népére a saját nemzete kezétől.

Az új állam népszaporodása nem történhetett meg anélkül, hogy az ősállam viszont népszámában ne fogyatkozzék. Magyarországból tömegesen vándoroltak ki az új hazába, hol könnyebb és szabadabb volt az élet, új tér a munkának, könnyen szerezhető pénz és kényelem, élvezet több, mint a régi országban. És aztán éppen a színe-java a nemzetnek vándorolt ki, a tanult osztályok.

Az Otthon államában pedig egy neme a kihívó “prémium”-nak volt kitűzve különösen a magyar bevándorlókra nézve.

Ifjú tanárok, iskolai tanítók, írók, betűszedők, azután az iparososztályból a kovácsok, lakatosok, gépészek, bányászok, hutások; végül pedig a kereskedősegédek oly mesés évdíjakban részesültek az Otthon államában, ha az igazgatóság szolgálatába akartak állni, aminőről odahaza pályájuk legmagasabb fokán sem álmodhattak volna. Úgy, hogy idehaza a papok nem kaptak már káplánt; mert a fiatal teológus ahelyett, hogy évi ötven forintért tizenkét esztendeig hirdesse az “örege” mellett az igét, inkább kiment Otthonba, s ott kapott egyszerre olyan állomást, mely fölér egy prépostsággal. A Magyarországon hivatalaikból kimaradt, kigúnyolt, üldözött szerzetesek sem szorultak az itthoni “jusculum”-ra; az Otthon állam ezernél több szerzetesnek és egyéb klerikusnak adott becsületes életmódot; és nem követelte hitének, elveinek megtagadását. Hogy mit csinált velük, az még a hetedik évben is titok, mert azok közül egy sem jött vissza Magyarországra soha, s hazaküldött leveleikben csak annyit írtak, hogy sorsukkal nagyon meg vannak elégedve, de egyebet semmit; még azt sem, hogy hol vannak.

E tömeges kivándorlást megakadályozni lett a magyar kormánynak föladatává téve a “nagy liga” által. Ez megállítja az Otthon államot gyors növekedésében.

A magyar parlamentben kivándorlás elleni törvények hozattak. A férfi államtagoknak megtiltatott harminchat éves korukig, amíg katonakötelezettség alatt állnak, hazájukat elhagyni; akik engedély nélkül eltávoznak, azoknak minden meglevő és remélhető vagyona államtulajdonnak nyilváníttatott, s hajadonok, kik az ország határát túl akarták lépni, erőhatalommal visszahozattak, mint tiltott árucikk, melynek kivitele a közerkölcsiséggel ellenkezik. Az Otthon államáról elég volt annyit kihíresztelni, hogy az állam törvénytelen szülötteket nem ismer, miszerint mindenki átlássa, hogy az oda bevándorló nők az európai és keresztyén fogalmak erkölcsi nézpontján alul szállanak.

Telepet fölállítani a léghajósoknak Magyarország területén nem volt szabad; leszállani is csak egy huszonnégy órára, s a gépből kijönni, s oda visszamenni a legtekervényesebb rendőrségi szabályok megtartása mellett.

(Magyarország még mindig védbástyája volt Európának – a keleti dögvész és marhavész ellen. És ezért nála még a határvámok, vesztegzár mind fönnálltak, s vele az Otthon állam nem közlekedhetett.)

Végül következett azután a legnagyobb, legérzékenyebb és legbiztosabban kimért csapás az Otthon építménye ellen. Ez volt a Gyilkos-völgyi gyártelep országos kisajátítása.

Ez jó gondolat volt.

Ha a kormány elveszi Tatrangi és Társától az ichorgyárat, azoknak egész hatalmuk egyszerre megbénul; több repülőgépet nem készíttethetnek; ellenkezőleg az itteni kormánynak jut tulajdonába azon anyag, mellyel a gépek előállíthatók, s ő csinálhat ezekkel versenyt az Otthon államának.

S ez nem is nehéz. Kolumbus tojása!

Tatrangi és társai szabadalmat kaptak az államtól arra, hogy a Gyilkos tavában létező ichort kibányássszák és felhasználják. Ez megtörtént; a tóbul már az ichor ki van választva. Az engedélyesek ezután soffionékat fúrattak, s abból vették az ichort. Csakhogy, mint tudjuk, ez már nem jött tisztán elő, hanem úgy, hogy kétharmad részben konyhasóval volt keverve. A konyhasó pedig már királyi kizárólagos tulajdon, azt senkinek másnak aknázni, főzni, előállítani nem szabad. E törvényen állva a kormánynak joga, sőt kötelessége a kétharmad részben konyhasótermelő gyárat kisajátítani, tulajdonosait becsű szerint kifizetni, s a fejedelmi tulajdont a trón számára visszaváltani.

Ez már csak igazságos és törvényes követelés.

S ezzel szemben nem lehet más választása az Otthon államnak, mint vagy engedni a törvénynek, s átadni a magyar kormánynak a magyar területen álló ichorgyártelepet, vagy erőhatalommal akadályozni meg annak elvételét, s azzal elveszteni eddigi törekvési célját: a béke fenntartását a kerek világon, s megkezdeni a háborút – tulajdon nemzetével. A “nagy liga” ezt az alternatívát készítette számára.

Dehát Magyarországon semmi szó sem emelkedett az új állam mellett? Nem éreztek itt hálát azok iránt, kik országukat a végveszélytől megszabadíták? Nem éreztek büszkeséget, látva egy új növekedő kolóniát, mely nemzetök nevét híressé, hatalmassá tette? Nem éreztek rokoni szerelmet a vérükből való vér iránt? Nem féltek-e, hogy összeütközés esetére ők törnek diribről darabra, mint egy drótozás tartotta repedt fazék?

Igenis: a nemzet, a nép, a közvélemény jó volt, bölcs volt, mint mindig. Szerették is a nagyra nőtt rokont, büszkék is voltak rá, féltek is tőle; hanem a magyar parlament régen megszűnt a közvélemény, a bölcsesség és hazaszeretet propylaeuma lenni: annak a tagjait egynegyedrészben a főpapok választották, másik negyedrészben a kormány saját teremtményeiből, harmadik negyedrész a bankárok választottja, a negyedik azután a közvéleményé. S mit kérdik azok, hogy hány darabra törik a haza? Az ő zászlóik nem a haza templomában állnak.

Azt sem kell számításon kívül hagynunk, hogy az osztrák-magyar birodalomnak még száz év múlva is megvan a maga sajátszerű kivételes állapotja.

Mikor már minden ország feloszlatta állandó hadseregeit, mert a külháború lehetetlenné lett, Osztrák–Magyarországnak még akkor is kell tartani félmillió katonát. Neki saját magát kell őriztetni. A magyar hadsereg szükséges Ausztriában és Csehországban, s az osztrák hadsereg Magyarországban. A nemzetiségiek osztozkodási kedve sohasem engedi, hogy az ország megpihenjen, hogy minden ember eldobja a puskát, s lásson az ásó és kalapács után. Aztán még minden kisebb nemzetiség irigy szemmel nézi, hogy egy új magyar város emelkedik világhatalommá a Duna torkolatánál, ismét odaékelve egy várat az álmodott görög–szláv császárság alkatrészei közé.

Tehát a nagy hadsereg még megvan. Vele együtt a katonai hierarchia. Azzal együtt a nagy hadi büdzsé. A szabadalmazott tábori szállítók. Az állam uzsorásai. A nehéz adók. Hivatalnoksereg. Monopóliumok. Új adósságok, nehéz kölcsönök. Gazdaguló pénzüzérek, börzeszédelgés, kirabolt közönség. Játékdüh, vesztegetés, korrupció. Ez mind együtt jár, ez mind egymásból folyik.

Hozzájárul a vallási bigottság, a nemesi dölyf, és az ide menekült idegen trónkövetelők anyagyilkos, szívtelen, sehonnai játéka, mely mind útjában találja azt a növekedő társadalmi óriást, mely mind ennek a sok féregszörnyetegnek a nyakára tapos, s egy új világot emel az ő maradványaik fölé, melyben ők csak mint petrefactumok maradnak meg az utókor csodájára!

Bizonyosak lehetünk felőle, hogy mindez a veszély, mit a “nagy liga” előkészít, teljes erejével fog lesújtani az új társadalom szívére, központjára.

De készen fogja azt is találni.

Tatrangi Dávid tudja jól előre az egész “nagy liga” tervét.

Nem a “spiritus familiaris” súgta ezt meg neki, nem a “second sight”, ó nem. Neki vannak ennél jobb tündérei.

Mikor a “nagy liga” megalakult, a császári ház tagjai is írtak alá nevüknek megfelelő nagy összeget az alaptőkéhez, s Maria Annunziata hercegnő által felszólíttaták őfelségét, Árpád királyt is a hozzájárulásra. A főhercegnő elmondá a királynak, hogy saját trónjának létele is forog a kérdésben, hogy elnyomassék-e a szomszédban keletkező “részvényes állam” vagy felülkerüljön, s megismerteté az egész tervezettel. A király azt felelte rá, hogy az mit mint államfőnek kötelessége lesz megtenni, ha nehezére esik is, megteendi; de a mondott célra egy fillért sem ír alá.

És azután a király elmondta a hallott nagy tervet a királynénak.

Hermione Peleiának volt egy kedvence a távol keleten, kivel postagalambok által szokta közölni üzeneteit.

Ez a kedvenc volt Rozáli.

A királyné még akkor sem veté meg hajdani kedvencét, midőn az már egy államfő neje volt, hozzáig emelkedve a rangban. Megírta Rozálinak, amit a királytól hallott.

És Rozáli közlötte e terveket Dáviddal.

Mr. Severus nagyot nevetett rajta, mikor Dávid figyelmezteté a közelgő veszélyre, mely telepüket a pénzügyi téren fenyegeti. “Ha meg akarják a körmüket égetni, hát jöjjenek.”

Pedig a veszély nem volt fitymálandó. A “nagy liga” bevonta a szövetségbe valamennyi, az Otthonnal kereskedelmi összeköttetésben levő államok bankjait, amiknek kötelességük volt egymással tudatni ércfedezetük és kibocsátott bankjegyeik mennyiségét s a tárcáikban heverő Otthon-féle váltók összegét. Egyszer aztán egy adott jelszóra valamennyi bank elkezdé bankjegyforgalmát megszorítani, akkora mennyiségig, mekkora az Otthon által élvezett hitelnek megfelelt. Ezzel egyidejűleg minden bank- és bankárház visszautasítá az Otthon új váltóit; s aztán legvégül minden piacon úgy lenyomta mesterséges árcsökkentéssel azoknak a cikkeknek az árát, amikkel az Otthon raktárai telve szoktak lenni, hogy az egészen elveszítse a saját piacát mind honn, mind külföldön.

Veszélyes kísérlet ez, mind a két félre nézve; mert sok “vérbe” kerül, s ha a megtámadott erejét félreismerték, a támadók sántán, bénán kerülhetnek haza.

Az első hadműveletnek nem volt eredménye; ha a külbankok bevontak a bankjegyforgalomból egymilliárdot, az Otthon is bevont annyit a magáéból. Az üzlet, a kereskedelem szenvedett a megszorítás miatt; de a közhitel nem ingott meg; csak a magányosak bánták meg a nagyok közti harcot. Mikor aztán ezen az úton sehogysem mert előre az ostrom, a “nagy liga” kezdte kutatni a baj okát, s nagy hamar rájött. Valamelyik banknak százmillióval több papírpénze van a forgalomban, mint amennyit kimutatott. Ezen úgy lehet segíteni, hogy minden bank becseréli a saját jegyeit bizonyos határidőig újakkal.

Ekkor aztán kiderült egyike a veszedelmes rejtélyeknek: az, hogy a bécsi nemzeti bank az, melynek százmillióval több bankjegye van forgalomban, mint amennyit kibocsátott.

De ami növeli a rejtélyt, hogy nem a forgalomból bevont bankjegyek közt van a százmillió hamis jegy: ó nem; azok igaziak, azok a bank saját hitelesített matricáiról nyomott jegyek, azok a mikroszkóp alatt is valódiak; hanem helyettük a tartalékban elhelyezett ugyanazon sorszámokkal ellátott bankjegyek tömege a hamisított utánnyomat, a górcsövi karcok nélkül.

Hogy történhetett meg ez a csere?

A papírok nyomra vezettek.

Az ezeres bankjegyeknél ez időben azt a szokást követte a közönség, hogy mint a váltó hátuljára, minden új birtokos ráírta nevét az ezres túllapjára, melyen éppen e célra volt hagyva egy széles behajtás; úgyhogy az egész lajstromát meg lehetett rajta találni az ezeres egykori tulajdonosainak.

Aki azután legfelül volt írva, annak kellett azt természetesen közvetlenül a banktól átvennie.

Úgy, de a bank ezeket a sorszámokat sohasem bocsátotta ki. Olyan nagy volt mindig a pénzbőség, hogy hét esztendő alatt egyszer sem került a tartalékra a sor. Most már kisült, hogy mért nem került rá a sor. Azért, mert az igazi tartalék már szélnek volt eresztve. Ezért volt olyan nagy pénzbőség ez idő alatt az országban! Ezért volt minden lehetetlen vállalatra készen álló tőke.

De hogy szökhetett ki ez a pénz innen?

Hogy cserélhette ki magát utánnyomataival?

Ó, hisz azt mindjárt ki lehet deríteni! Igen egyszerű módon. Felszólíttatnak azok az urak és úrhölgyek (!), akiknek a nevei a ki nem adott, mégis bejött sorszámú ezereseken legfelül állanak, hogy szíveskedjenek megjelenni a bankigazgatóságnál és igazolni, mikor és mi úton kapták ezeket a forgalomba bocsátott bankjegyeket.

A bankigazgatóság sorban mind felszólíttatá azokat, akiknek neveit a lajstromok elején találta. Voltak, akiknek tíz példányon is fordult elő a nevük, többeké ötvenszer, százszor, sőt nehány név ötszázszor előkerült a kriminális jegysorozaton. Félmillióra csak szokott az ember visszaemlékezni, hogy mikor és miért kapta.

És minő nevek fordultak elő? Magas állású udvari hivatalnokok, udvarhölgyek, papok, gyóntatók, hírlapírók, országgyűlési képviselők, főurak, még feljebb! legmagasabb főpapok, tábornagyok, hadvezérek, miniszterek!

A többi áruló hadat az apróbb bankjegyekkel fizették, azoknak a nevei nem lettek megörökítve az ezereseken.

Hah, minő rémület szakadt egyszerre alá a derült égből a társadalom magaslataira, midőn e nagynevű uraságok megkapták a bank felhívását, hogy igazolják, honnan jutottak e bankjegyekhez, miket a bank nem bocsátott ki soha.

Mit feleljenek erre? Kire hivatkozzanak? Megnevezzék-e mindannyian Mazrurt és annak cinkosait?

Hiszen mikor a pénzt elfogadták ama tisztátlan kézből, akkor azt hitték, hogy “csak” árulást követnek el; afelől még lehet az ember gavallér, nemes ember, tisztelendő úr; és most megtudják, hogy lopott pénzt fogadtak el! Magukra takarják-e a korábbi bűnt, hogy befödjék az árulással az orgazdaságot?

A hatás rettenetes volt!

A magasrangúak legolvasottabb lapja, a “Keresztes lap” naponkint új meg új híreit hozta a megdöbbentő öngyilkosságoknak. Egy nap a király főkomornyikja vetette magát le a bástyáról, másnap az udvarmester vágta fel ereit a Rác fürdőben, harmadnap egy hírhedett képviselő vágta el a torkát borotvával, negyednap a királyné főudvarmesternője fojtotta meg magát kénéterrel, ötödnap a budapesti várparancsnok lőtte magát szívén keresztül; hatodnap magára az újságíróra került a sor: az nem ölte el magát, csak megszökött. S ez így ment növekedő arányban előre; megfoghatatlan szökések, kimagyarázhatlan öngyilkosságok hírei rázták fel a kedélyeket. Járvány volt az már, és sokan, nagyon sokan betegek voltak már bele! Míg egyszer aztán betetézte a borzalommal vegyült botrányt azon rémeset, hogy egy nagyon magas állású főpap az oltár előtt mérgezte meg magát a szentelt ostyával.

S e rettenetes mániának a “nagy liga” vezetői tudták az indokát. A végindokát még azok sem. Azt csak a király tudta meg. Az öngyilkos nagy emberek között volt egy katona is: egy tábornok, kinek legnagyobb része volt abban, hogy a nihilisták megalázó békeföltételei elfogadtassanak. Ez halála előtt egy levelet írta királyhoz, melyben fölfedte előtte mindazt, ami történt. Az egész cselszövényt, mellyel őt környezői körülhálózták; nem kímélt senkit: önmagát sem. Akkor aztán megpecsételte vallomását – egy golyóval.

Ó, minő emberfölötti fájdalom volt a királynak mindezt megtudni! Hogy az egész társadalom, mely őt környezi, a fenekétől a színéig így meg van rothadva! Hogy nem arany semmi, ami fénylik! Hogy el van árulva mindenkitől, és nem bízhatik azokban, kik ajtaját és koronáját őrzik!

Mit tegyen? A végletig vitt szigort gyakorolja-e a bűnösök ellen, mit azok megérdemelnek? De ki ítélje el őket? Mikor a legfőbb bírák maguk is vádlottak.

Árpád király a queretarói mártír nagybátya kínverítékét érezé homlokán.

A “nagy liga” kisegíté őfelségét e kellemetlen állapotból.

Mikor a véres, kísérletes botrány nagyra kezdett nőni, a liga fejedelmei azt mondták a bécsi nemzeti banknak: “ne bolygassátok fel ezt az ügyet, mely bűzével megrontja az egész levegőt; temessétek el a titkot; égessétek el a vétkes bankjegyeket a nevekkel együtt, a százmilliót írjátok veszteségül a liga kontójára”.

S ezzel el lett hantolva – a borzadalmas rémper.

A megidézettek tudósíttattak, hogy megjelenésük nem kívántatik többé: a bűn tanújeleit elnyelték s eltörlék a bank kemencéi; a vádlottakat nem zaklatta többé senki, az öngyilkosok halálának okait kiadta a búskomorság, megcsalt szerelem, családi viszontagságok, idült nyavalyák, rögtöni őrültség rohama; s a szökevényekről kiderült, hogy csak kéjutazásra mentek.

Csak a király tudott mindent.

És a királynak még azután is össze kellett ülni ugyanazon államférfiakkal, tanácskozni az ország jóvolta felett.

És a királynak még azután is össze kellett hívni ugyanazon törvényhozókat, és trónbeszédében “híveinek, nemeseknek, nagyságosoknak és tisztelendőknek” nevezni őket, és kérni tőlük hazájuk ügyének előmozdítását, igazságos törvények hozatalát.

És a királynak még azután is kellett katonást játszani ugyanazon tábornokokkal és feldíszíteni őket a vitézség, hűség rendjeleivel.

És a királynak még azután is kellett udvari estélyein meghallgatni ugyanazon udvaroncok émelyítő hízelkedéseit és kegyes szavakat intézni ugyanazon brilliántokban ragyogó udvarhölgyekhez.

És a királynak még azután is el kellett járni a templomba és térdepelve fogadni a megváltó Krisztus szentelt testét ugyanazon pontifikáló főpapok kezeiből…

…akikről az elsőtől az utolsóig tudta mind, hogy együtt és összesen a legmélyebb gályafenékben volna a helyük!…

Ez a kis intermezzo azért nem zavarta meg a “nagy liga” terveit; a veszteséget fölvették a mancorovatba s most azután a bécsi bank erkölcsileg is, anyagilag is kényszerítve lett elöl menni az ütközetbe, s az első rést törni az Otthon pénzügyein.

Az Otthon társulatának igen élénk kereskedelme volt – közvetítés útján, mivel telepeket nem volt szabad fölállítania Magyarországon – a magyar király államaiban, ami ezeknek csak javukra vált, mert gabonájukat, borukat Dél-Amerika számára ez vásárolta fel, s építkezései miatt százmilliókat adott Magyarországnak kőért, épületfáért; viszont az itteni kereskedők egész készletüket a koloniálárukból az Otthon raktáraiból látták el, ahonnan Budapestig szállítva is tíz százalékkal jutányosabban kapták a cikkeket, mint Triesztből. E viszonyból természetesen az következett, hogy egypár száz milliónyi bankjegye az Otthonnak az osztrák–magyar birodalmak területén volt közforgalomban, s viszont a bécsi osztrák nemzeti banknak s a pesti magyar nemzeti banknak szintén annyi pénzjegye volt az Otthon városiak kezei közt, s a barátságos kölcsönösség a pénzvilágban mindkét félnek előnyére szolgált.

Egyszer aztán a bécsi és pesti nemzeti bankok azzal a hirdetménnyel lepték meg a világot, hogy egy rövid határidőn túl az Otthon bank pénzjegyei az ő pénztáraiknál nem fogadtatnak el.

Hogy e támadásban a pesti magyar nemzeti bank is részt vett, azt szükséges megmagyaráznunk. A pesti magyar nemzeti bank, igaz, hogy magyar tőkepénznek segélyével, magyar törvényhozás hozzájárultával alakult, magyar kormány felügyelete alatt állt; azonban az az emberi dolog történt vele, hogy a keletkezése első tíz évében furfangosan előidézett pénzválságok által egy versenyző pénzpiac a magyar bank részvényeinek árfolyamát lenyomta. A víz alá nyomott magyar részvényesek aztán megijedtek, hogy odafulladnak, igyekeztek lerúgni magukról a süllyedő részvényeiket; akkor azután a versenyző pénzpiac azokat potom áron összevásárolta; s most azután van ugyan magyar bank, s annak a jegyein ott a magyar címer s a magyar, horvát, oláh, rác, rusznyák, bosnyák szöveg; de annak a részvényesei Ausztriában vannak, annak az igazgatósága csupán az osztrák bank delegációja. Éppen így történt a magyar gőzhajókkal, a magyar vasutakkal, a magyar gyárakkal. A nemzeti alapítók az első versenynél meg hagyták magukat verni, aztán mint a rák az ollóját, otthagyták a vállalataikat; megmaradt rajtuk a nemzeti szín, de idegen parancsolt belőlük.

Tehát a bécsi és pesti nemzeti bankok egyszerre kitiltották rekeszeikből az Otthon pénzjegyeit, s azáltal kényszerítettek mindenkit, akinek ilyen bankó volt a zsebében, a pénzváltókhoz szaladni, amiből azután következett egy általános roham az Otthon bankjai ellen, úgyhogy egy napon a nagy hexagon zsúfolva megtelt pénzeért rohanó közönséggel, mely mind aranyat követelt a bankjegyéért.

Az Otthon igazgatói erre azzal válaszoltak, hogy amíg eddigelé csak az egyik kapuja volt nyitva a banképületnek a közönség számára, most kinyittatták mind a kettőt, s kihirdeték falragaszokban és felbocsátott ballonokon, hogy ezentúl az éjjel és nappal minden óráiban folyik a pénzbeváltás a bank rekeszeiben; nagyobb összegek nem számlálva, de súlymérték szerint fizettetnek ki.

Másnap reggel már üres volt a hexagon tere. Az idegen bizományosok, kik összebeszélés szerint hetek óta lesték a Bécsből jövő jelszót, hogy a beváltandó bankjegytömegekkel megostromolják a bankot, a legnagyobb gyorsasággal lettek kielégítve s a tervezett szenzációnak nagyon hamar vége lett egy körülménynél fogva. Az Otthon bankja nem adott ki kisebb jegyeket 50 frtosoknál, azokat is csak kétmillió erejéig; csupán a város piaci forgalmára tekintve. A kisebb pénz mind arany volt. Ez a kétmillió egy nap alatt be lett váltva, s akkor aztán elcsendesült a népcsődület; hiányzott hozzá az a felbőszített mob, mely az osztrák pénzválságok lázadási jellemét fenn szokta tartani; azok a nyelves kofák, kik tíz frtjukért, ami markukban maradt, szidják a császárt, a pápát, Rothschildot és Jézust; azok a felpálinkázott napszámosok, kik a zsíros egyforintossal a markukban a bank ablakán akarnak betörni, azok az ácsingózó utcakölykek, kik a fertálybankóval élceket csinálnak, s azok a kopott ruhás özvegyasszonyok, kik publikumot sírnak maguk körül, harisnyaszárban élére rakott tízkrajcárosaik nagy veszedelmén óbégatva. Az Otthon városában nincsenek papiros aprópénzek. A szegény ember kezébe csak arany kerül és ezüst.

Az Otthonnál mindez az elem hiányzott; másnap már a piacon egy bankjegye sem forgott. Most már csak olyan emberek mentek a bankba, akik szekérrel vitték el az ércpénzt, tizenkét helyen váltottak nekik, nem volt alkalmuk a piacon összecsődülhetni.

Minden üzlet maradt a maga rendes kerékvágásában. A külföldi commanditok éppen úgy folytatták működéseiket, mint eddig; azzal a (nagy) különbséggel, hogy e válságos idő alatt készfizetés mellett történt minden adásvevés.

Dárday, mikor azt megtudta, hogy bankjegyeiket kitiltották az osztrák–magyar pénzpiacokról, s azután a többi európai s észak-amerikai piacokról is (másutt nem voltak forgalomban) első dühében represszáliákhoz akart nyúlni; hanem aztán Severus és Tatrangi lecsillapították: üzleti dolgokban nem szabad indulatba jönni. A financiákhoz nagyobb nyugalom kell, mint a teológiához. Ki állna bosszút a “jó adósain”, azért mert rossz hitelezői bántják? Hisz akkor maga buknék meg. – Ellenkezőleg, az Otthon államának szépen, kímélve kell bánni azokkal az államokkal, ahol sok adósa van, és elvárni, míg azok kötetezettségeiket lerótták, és azután csendesen gombolyítani le a kölcsönös üzleteket, minden erőszakos rázkódás nélkül.

Úgy történt. A részvényes állam engedte a bankjegyeiért az aranyát elhurcoltatni; az idegen bankjegyeket visszaküldte kereskedői számlák útján a maguk piacaira; felhalmozott áruit, ha a nagy liga lenyomta a beszerzési áron alul (saját áldozataival), adta még olcsóbban; volt elég nagy tartaléktőkéje hozzá, hogy a maliciózus versenyt évekig kiállhassa, s mikor az ő bankjegyeit nem fogadták el a külbankok, ő is ércfizetést követelt, s ennek az lett a vége, hogy nem csak az ő aranyát hurcolta ki a közönség, hanem a külbankokét is.

Ebből legelőször is az a baj lett, hogy az Otthon bazárjaiban és depóiban is csupa arannyal kellett számolni, mint a hong-kongi vagy banjer-massingi piacokon. Alkuk köttettek francia napóleonok, angol fontok, német markok, ind lak rúpiák, kínai taelek szerint, s azokhoz csatlakoztak az otthoni “valódi”-k, ahogy saját ércpénzeiket nevezték, s minden pénzt súly szerint mértek; a vízmérleg azt is megmondta, melyik nemes fémhez mennyi más fém van keverve. Ezt azért kellett megtartani, mert az aranyhoz és ezüsthöz hasonló pinchbeak és alfenoide pénzt milliárdszámra forgott a világban, s azzal könnyen meg lehetett volna a hozzá nem értőt csalni, ha a vízmérleg nem védte volna a csalás ellen a közönséget. A kézre került álarany és -ezüst pénzt azonnal keresztüllyukasztották, s azontúl aztán használták mint garast és tízest, a “billon”-nak nevezett nemessel kevert ércvegyülékű pénzt leszállították nemes tartalmának értékére.

A másik baj azután az lett, hogy aranyban és készfizetés mellett a hitel egészen megsemmisült. A “jó adósok” nagyrabecsült kategóriája megszűnt lenni, s a kereskedelem oly nehézkes mozgást vett fel, mint a föníciaiak idejében. Az üzlet veszteséggel járt az egész világon, s azért iparkodott azt minden egyes cég a legszűkebbre szorítani, gyárak, malmok félerővel dolgoztak, bankokban kamatozatlan hevert a pénz.

És mindez azért, hogy egy keletkező új társulat virágjában elhervasztassék. Ezért kellett a kerek világon minden üzletnek erőszakosan, összefüggőleg visszafojtatni.

Márpedig ha az egész üzletvilág összefog egy ellen, annak az egynek, akármilyen hatalmas, el kell buknia.

Az Otthon államnak készen kellett arra lennie, hogy a hetedik üzletévét nyeremény nélkül fogja végezni. Részvényesei ezért nem nyugtalankodtak. Erőssé volt fejlődve közöttük a testületi szellem, s készek voltak mindenüket áldozni azért az államért, melytől mindenüket nyerték.

Tatranginak egy ötlete némileg segített azon a bajon, hogy a készfizetési kötelezettség az üzletváltók által hordozott hitelt egy időre megsemmisíté; ez ötlet az volt, hogy ő az arany- és ezüstértéken kívül még egy harmadik valódi nemes értéket is bevont a közforgalomba: ez a gyémántérték. Hiszen milliárdok hevernek gyémántokban. Most elkezdett a gyémánt szerepelni mint pénz, s pótolta egyrészben a váltókat. A papirosnál mindenesetre megbízhatóbb érték volt. Három aláírás sem kellett hozzá. Lejárta napján beváltható volt, és kis helyen elfért belőle nagy összeg. Az üzletvilág kezdett hozzászokni a gyémántpénzhez.

Ekkor történt egy – az egész világra nézve meglepő – esemény; melyet azonban mi clairvoyant-ok, kik a pincefalakon s a bekötött zsákokon keresztül látunk, rég előre sejtettünk.

Ez azon eset volt, hogy egyszer egy bécsi nagykereskedő, kinek erős üzlete volt koloniálcikkekben, kész ércben fizetés levén a jelszó, a bécsi nemzeti banktól százezer forint árú ércpénzt váltott be. Már ekkor a bank tartalék érckészlete elfogyott, s a pincék trezorjaira került a sor. Onnan megküldték neki a százezer forintot ezüstben. (Az ezüstvalutától akart szabadulni mindenki, aminek az volt az indoka, hogy az ezüst becse az aranyéhoz mérve századról századra folyvást hanyatlik, még a XVI. században úgy állt az ezüst az aranyhoz, mint 10:1-hez, a XVIII.-ban már mint 14:1; a múlt században mint 15 1/2:1; a XX.-ban 18 1/2:1.) A kereskedő leküldte a pénzt Otthonba. Ott mérlegre tették a pénzét, s a vízmérleg rögtön elárulá a különböző fajsúlyt: az ezüst fajsúlya 11, ezé pedig 7 1/2. Egy zacskót felbontottak. Annak a pénzei már meg is voltak sárgulva az időtől, elárulva nikkeltartalmukat. Erre aztán tudatták a nagykereskedővel, hogy a pénze nem “argentum”; hanem csak “argentan”, most azt darabonkint keresztül fogják lyukasztani, hogy ha őket megcsalták, ő ne csalhasson meg vele mást.

De bizony a kereskedő magát sem engedte csalottnak maradni; futott vissza Bécsbe, s nagy lármát csapott a bankigazgatóságnál, hogy őneki argentánt adtak a kincstárból.

Ezt mindenki lehetetlennek tartá; az igazgatóság szakértő bizottság kíséretében szállt alá a kincstárába, felnyitogattatva minden trezorját, s a legbiztosabb önérzettel vágatta fel a pénzeszsákokat, hogy vizsgálják meg azoknak tartalmát.

És ekkor tudták meg csak, hogy összes háromszázmillió forintnyi ércfedezetük mind hamis pénz. Hogy mind az öt, jól őrzött, hármas zár alatt tartott trezorjukban egyetlenegy darab igazi arany és ezüst, de csak írmagul sincsen!

A világromlás

Sok romláson ment már keresztül a világ a pénz miatt. Az évkönyvek feljegyezték azok közé Law bank generaléja bukását, a Missisippi részvényszédelgést, az osztrák “devalvációt”, az amerikai bankok pusztulását; de oly csapás még nem érte, mint mikor azt fölfedezték, hogy az osztrák nemzeti bank trezorjaiban a kincs: hamis pénz.

Megfoghatatlan, elhihetetlen szörnyesemény volt az! Hogyan történhetett meg az, hogy háromszázmilliónyi vert arany, ezüst – megpróbált ércrúdhalmaz – átváltozzék similorrá, argentánná. Minden egyes zacskón rajta a pénzt megszámláló hivatalnok neve, odapecsételve a bank billogával; és azok mind egytől egyig derék, feddhetlen életű, becsületes emberek… És a pecsétjük alatt levő pénz mégsem ezüst, sem arany.

A bank összes igazgatósága mind köztiszteletben álló “úr”, gazdag ember; maga is egész vagyonával ez intézethez kötve; és azok annyira ellenőrizve vannak egymás által, hogy nem is követhetnének el csempészetet; és még ily óriási csempészetet: aminek keresztülvitele természeti lehetetlenség!

… És az általuk jól őrzött kincs mégsem arany, és nem ezüst…

Az állam összes nemzetgazdasága e bankra van építve. Jól mondá ama démon, ki a munkát véghezvitte, hogy mikor az ki fog derülni, egyszerre koldussá lesz minden ember: palotában, kunyhóban nem lesz más, csak koldusok: kétségbeesett, sárba esett koldusok.

Az állampapírok, a legjobb iparvállalatok részvényei, a kölcsönbankok pénztári jegyei, mind kivétel nélkül, nem hogy “estek”, de megszűntek lenni, a nullára szálltak.

S minő irtóztató kép a közéletben!

A piacok telve gyármunkásokkal, kiket munkaadóik ezerével eresztettek szélnek. A bezárt pékboltok, mészárszékek előtt éhes néptömeg, mely értéktelenné lett pénzjegyeiért kenyeret, húst követel. A fővárosoknak minden utcáin egész sorszámra a bezárt boltok; mintha örök nagypéntek volna. A vasutakon semmi közlekedés, a föld terményeire semmi vevő. Nincsen min vásároljanak, ha már az arany sem arany.

Nem hisznek már az emberek a csengő ércnek sem. Minden ember hamispénzverőnek nézi azt, ki ezüsttel-arannyal kínálja, s ez a veszteség súlyosabb fele, hogy nemcsak a vert aranyban nem hisznek már többé, de a jellemek nemes ércében sem. Tolvajnak hiszi minden ember egymást, s a közvélemény egy őrült gondolatban mintegy összebeszélve, egy emberre mutat fölfelé.

Az a király.

Ha elvehette valaki a bank kincseit, az csak a király lehetett.

S mit tett a király a végromlás napjaiban?

Azt mondta: nem szabad volt annak a kincsnek elveszni! Íme, én odaadom összes magánvagyonomat, az ősök által gyűjtött családi kincstárt, feleségem gyémántjait; pénzt veszek fel a külföldön összes birtokaimra, s azt teszem le a megrabolt bank kincstárába; de a romlást meg fogom akadályozni!

Szegény, jószívű király!

Nagyobb mérvet öltött már akkor a világromlás, mint hogy azt egy koronával el lehetett volna takarni. Bele lett abba vonva mind az öt része a földnek.

Az osztrák bank kincseiben nemcsak az osztrákok voltak meglopva, hanem ki volt lopva a föld minden színű embereinek kebléből a szív, fejéből az ész. Megbódult minden ember, és szaladt a saját házát felgyújtani. Minden országban megrohanta a közönség a bankokat, a takarékpénztárakat, a bankárokat, követelte betéteit vissza, egyszerre és viharosan, s ez őrjöngő boszorkányszombatban táncra kellett kerekedni a becsületesnek a gazemberrel, szilárdnak a szédelgővel, a hitelező is repült, az adós is repült a forgószélben, s nem volt senki alatt többé föld!

A brassói utcaszegletek “padjain” aranyat beváltó kupectől elkezdve fel a Rothschild-házak világhatalmú főnökeiig minden pénzüzér egy színvonalra jutott: egyik sem tudta, hogy pénz-e az, amit még a fiókjában őriz vagy szemét. Az angol bankok “folyószámla” (contocorrent) üzletei kibonyolíthatlan káosszá zürődtek össze: a tengernyi csekkeket egyszerre minden ember be akarta váltani, a letétek, ha értékpapír, kidobattak a piacra; ha tőkepénz, tömegesen visszavonattak; ki mit megmenthetett a pénzéből, arra ráült, tovább nem adta; a földbirtok, a lakházak értéke a nevetségig alásüllyedt; nagy birtokok, paloták kerültek a kalapács alá, s tizedrésznyi adósságért negyedrész áron árvereztettek el, s három nap múlva már a vevő is bankrott volt, mert a megvásárolt birtok még felével alászállt; Amerikából ezerhatszáz bank fizetésfelfüggesztéséről értesített a távírda és a légjárók; a nagy liga roppant tőkepénze egyszerre szétfoszlott, mint a köd; nem gondolt már senki arra, hogy az Otthon társaságot megbuktassa; bukik az már, ha bukandó, magától is; sietett minden pénzkirály a saját magánvagyonát védelmezni; megszűnt a pénzpiacon minden érdekközösség, minden tájékozás. Világromlás volt ez!

Hogy szerezhetett volna érvényt a magyar király ily helyzetben nagylelkű elhatározásának? Nem volt most senkinek kölcsönadni való pénze. Nem volt most senkinek kölcsönkötéshez való hitele, még ha két országa van is. (Éppen azért nem.)

S a romlást nem csak a pénzvilág érezte teljes mértékében: eleintén csak azok az emberek, akik kereskednek, akik kockáztatnak, tőkepénz, pénzforgatás után élnek; eleinte még a népesség egyes osztályai bizonyos nemével a kárörömnek szemlélték az olymp bukását, azt mondták: “Minket nem ér ez el! Urakat és szegény embereket, kik esszük azt, amit a föld adott; tenyerünkben van az igazi arany, a munkaerő; ez soha nem veszti értékét!” De nagyon csalatkoztak, mikor ezt mondták, a vihar nem hagyta még a fűszálat sem összetöretlen: a földmívesnek elvették a szájába tevő falatot adóhátralékban, s lefoglalták lábán a gabonáját potom tartozásokért; a kézműves üres piacon ütötte fel sátorát, senki sem jött vásárolni; sok helyütt meg kellett ismerkedni a cserekereskedéssel és fizetni teményekkel, mint ahogy fizetnek Mexikóban kakaópénzzel, Szibériában nyestbőrpénzzel, Abyssiniában sópénzzel, Virginiában dohánypénzzel. Ahol rossz termés volt, ott megismerkedett a nép az éhínséggel, s a mindennapi kenyér szomorú pótszerei jelentek meg a piacokon. Brazíliában a magyar liszt helyett elővették a “guarana kenyeret”, mely vadon termő paulliniamagokból készül, hasonló a kenyérhez, mikor megsavanyodott, s a csokoládhoz, mikor keserű, a norvég fűrészporkenyeret, a gyárhulladékokból készült creosonkenyeret; s a vendéglőkben elkezdtek előtünedezni a “pásztorfillérek”, ami olyan váltópénz, amit minden vendéglős a saját nevével és pecsétjével ellátott papírszeletből készít, vált vele, s a visszahozónak ételt ad érte. A kormányok nem bírták fizetni közigazgatási közegeiket, nem volt törvény, nem rendőrség; rablókkal telt meg egyszerre minden mező, erdő, város, s nem volt, aki a békés polgárt megvédelmezze tőlük.

Ilyen a világ képe, mikor egyszerre eltűnik mindenünnen a pénz!

Úgy kacagott e világromláson a Néva melletti démon: nála már nem lett e vihar által rosszabbá semmi…

E királyi fájdalmak közepett egy meglepő hír látszott segítségére jönni a lesújtott uralkodónak.

A bécsi nemzeti bank igazgatósága tudósítá őfelségét, hogy jelentkezett nála egy ember levél útján, aki azt állítja, hogy ő tudja, hogyan tűntek el, hogyan lettek kicserélve a bank kincsei. Még többet is tud. Rá tud vezetni, hogy hol vannak. Éspedig olyan helyre, ahol csak le kell értük hajolni és fölvenni. Nem kér e titok fölfedezéseért mást, mint egy száztólit a megtalált kincsből, és teljes bűnbocsánatot.

Hát az Istenért, meg kell neki adni mindent, amit követel! Ki kell nevezni nemesembernek!

De azonfelül a jelentkező azt is kikötötte, hogy ő egyedül a királynak személyesen akarja elmondani a titkot, és senki másnak. És azon ember személyisége a király előtt méltán gyűlöletes.

Hát legyen bár az ördög!

No, annál is kellemetlenebb egyéniség volt. Mazrur volt.

A király összeborzadt ettől a névtől.

Ugyanattól, ki országát megrontotta, ki a nép fejét meggyalázta, ki a nemzet előkelőit megvesztegette; a tolvajtól magától fogadja most el a szabadító kezet!

Meg kell lenni! Ha az orgazdáknak amnesztiát adtunk, miért ne a tolvajnak is? A király beletörte magát, hogy még egyszer elfogadja Mazrurt. Hiszen ezúttal az egészen kezébe adja magát. Nem védi többé követi jog, mint magánember jön, s oly bizton szól, hogy a fejét teszi fel rá, ha nem mond igazat.

A király elfogadja Mazrurt.

De hát Mazrur hogy jutott e titokhoz, s ha hozzájutott, miért árulja el?

Ennek rövid magyarázata van. Mazrurt a szeszélyes asszony sok ideig kegyencének tartá. Egy önfeledt percben azzal bizonyítá be az asszony szenvedélye nagyságát, hogy elmondta kegyencének azt a titkot, ami a halott vladikaukáziak sírjában oly jól volt eltemetve: a jégtengerszem titkát. Egyszer aztán az elbízott kegyenc túlment a határon, melyet számára vontak, s bátorkodott arra a gondolatra vetemedni, hogy a büszke, szabad úrnőt magához láncolja. Férje akart lenni. Akkor aztán kikorbácsolták.

A bosszú, a sértett nagyravágyás sugallta neki, hogy a megnyert titkot fölfedezze: de meg az érdek is; nem tette ingyen. Neki is csinos fog abból jutni.

A király tehát maga elé bocsáttatá Mazrurt, s négy óra hosszat tartott a kihallgatás; mialatt Mazrur a legapróbb részletekig elmondá a királynak, hogyan ment végbe a bank kincseinek elorzása, kicserélése, egész a végkatasztrófáig, amidőn a sarokba szorult nihilisták az ágyúcsöveknek öntött kincseket a mély tengerszem jégburka alá süllyeszték.

Most is ott vannak; mert arra, hogy valaki értük menjen, sem hely, sem idő nem volt alkalmas.

A király rögtön parancsot adott ki, hogy a jégtengerszemet ki kell szivattyúztatni. (Az ismét megtelt azóta vízzel, jéggel.)

A tény nem maradt titokban. A közönség megtudta, hogy a bank kincsei fel vannak fedezve. Tehát nem a bankigazgatók, nem a király tudtával lettek azok felcserélve, hanem ellenség által.

E hírre az őrületes boszorkányszombat a börzén elcsendesült. Még ugyan nem keltek fel az emberek, de legalább csendesen feküdtek, s nem bukfenceztek egymáson keresztül-kasul; nem ették meg egymást. Akik kétségbe voltak esve, most keletkező reménnyel lesték, mit hoz a következő nap.

A szivattyúzók napról napra értesíték a világot az eredményről.

Már fölfedezték a sziklalapokon a csalhatatlan siker jeleit.

A gránitfalakon itt amott egy-egy hosszú aranyvonal látszott, melyet az idő nem törülhetett le onnan; azt a magasból lehajított arany ágyúcsövek rajzolták oda.

Ezek a felkiáltó jelek, melyek azt hirdetik, hogy “itt vannak!”.

Egyszer aztán ki lett merítve az egész tó; a fenekén nem volt más, mint szikla.

Nem felkiáltójelek voltak azok az aranyvonalak ott a gránitfalon; hiszen nem a leeső, hanem a fellökött aranycsövek írták e jeleket oda. “Kérdőjelek” azok… Azt kérdi: “hová lettek?”

A visszahatás most már irtózatosabb volt a megelőzött bajnál. A megcsalatkozott reményre még lázasabb paroxizmusa következett a kétségbeesésnek. A nép háborút ordított Oroszország ellen, s Mazrurt akasztófára követelte. Hanem a háborúhoz pénz kell meg katona; ez a kettő most éppen hiányzik; Mazrur pedig amint megtudta, hogy fölfedezése kudarcot vallott, gondoskodott róla, hogy elmeneküljön olyan országba, ahol rá nem akadnak.

Most azután a király a pusztulás tetejébe megkapta még azt a megaláztatást is, hogy hitt annak; aki már oly nagyon megcsalta, s még egyszer megcsalatott – keservesen!

De pedig ezúttal nem csalta őt meg ez ember. Hiszen tény: az aranyvonalak mutatják, hogy igazat mondott. A kincsek itt voltak: de hová lehettek? Ki mondja most meg azt?

Egy drága szó

Ki mondja meg azt, hová lettek?

Ez volt az a kérdés, amin millió ember törte a fejét, és törte a megtébolyodásig, és nem talált rá megközelítő feleletet. Egy napon a király, midőn gondterhelte fejét tenyerébe hajtva ült szobájában, és lelke távol kalandozott, egy homlokára ejtett csók visszaidézte azt.

Hermione Peleia állt előtte.

És azt súgá neki:

– Én tudok még egy embert a világon, aki e kérdésedre megfelelhet.

– Ki az?

– Tatrangi Dávid…

A király felszökött helyéből.

– Igazad van! – mondá. – Van egy ember, akit lenéztünk, eltaszítottunk, akinek híveit száműztük, nemzetünk testéből kivetettük. Aki ellen határt húztunk, törvényt hoztunk; akit idegennek, jogtalannak elneveztünk. Akinek törekvéseit minden módon akadályoztuk, kinek létjogát megtagadtuk; aki ellen az egész világgal egyetértve összeesküdtünk – ezt az embert még megkérdezhetjük. Ezzel az emberrel én egyszer jót tettem; akkor így szólt hozzám: “Nekem most semmim sincs, magam is semmi vagyok. De ami vagyok és leszek még valaha, az mindig a tied lesz. Mondom.” Azóta ez ember száz súlyos csapást kapott az én kezemtől. És én tudom jól, hogy ő e száz csapást elfelejtette; de arra az egy jótettre emlékezik. Én meg fogom őt kérdeni.

– De ki által? Minisztereink bármelyikét küldjük hozzá, hidegen fogja neki feleni: “pénzügy: ez a pénzügyi igazgató szakához tartozik; forduljon ön Severus úrhoz”. S ott hideg szívre találunk.

– Nem küldök hozzá se minisztert, se nagykövetet – hanem mást.

Másnap az esti órákban Tatrangi Dávid Moise-szigeti nyaralójában vizsgálta sorra azokat az új vívmányait a kertészetnek, miszerint a közönséges makktermő fák, a bükk, a tölgy nemesítés által emberi táplálékul szolgáló ízes gyümölcsöket hoznak, mialatt Rozáli egy vörös hangyaboly népe közé hintett tört cukrot, mely Brazíliából behozott hangyáknak az a jó tulajdonságuk van, hogy a fákról a hernyók petéit leszedik, bábjait kiszívják; a kertésznek a hernyózást fölöslegessé teszik; amidőn horticulturai szórakozásából Dávidot egy rég hallott, de ismeretes hang verte fel.

– Jó munkát, uram.

Dávid az alkonynap verőfényében egy alakot látott állani, kiről az első percben azt hitte, hogy az csak felizgatott képzeletének teremtménye: mert hiszen őróla gondolkozott most is. Ez alak a magyar király volt.

Ő maga, a két ország uralkodója.

Nem bízta másra e nehéz küldetést; maga kelt útra, titokban, ismeretlenül, senkitől nem kísérve, s nem szállt le a vasútról, csupán az Otthon városában.

Dávid még mindig álmodozva bámult az előtte álló alakra, s kezével Rozáli vállát érintve, susogá:

– Nézz oda, Rozáli!

– A mi királyunk… – rebegé a nő.

Dávid odasietett a király elé, ki egy sétány lugosfala alatt állt.

– Felséges uram!

– Ön rám emlékezik még?

Valóban, a lejárt hét év s azoknak végén e mostani rémnapok nagyon megváltoztatták a király arcát. Megvénült.

– A jóltevőt mindig megismerem! – felelt Dávid.

– De én rosszat is tettem.

– A jók nem tesznek rosszat soha. A rossz is jóra fordul, amit ők tesznek.

– Ön meg van lepve, hogy engem itt lát.

– Nem, felség – szólt közbe Rozáli, ki ezalatt odasimult férjéhez –, az én uram ma reggel megmondá nekem: “ma tartsd elfogadásra készen nyári lakunkat; a király itt lesz”. A király megdöbbenve tekinte Dávidra.

– A spiritus familiaris súgta ezt meg önnek?

– Nem, felség – felelt Dávid –, nekem, mint apám mondá, rinoceroszidegeim vannak; engem a table movingok és az astralszellemek nem szolgálnak; hanem szolgál az ismeret és a logika. Én tudtam a kutatás eredményét, melyet felséged a Tátra hegyei közt tétetett, ismertem két lelkületet, a királyét és a királynéét, s e tudatokra alapítám azon jóslatomat, hogy a király ma itt lesz – az én házamban.

A király arcát a szokott tűzláng boritá el e pillanatban.

Versenytársával állt szemközt.

Egy király – egy száműzött telepítvényes főnökkel. A régi monarchiai elv személyesítője a szabad republikánus koreszmék képviselőjével.

És miben versenyeztek?

Abban, hogy melyik a nemesebb?

Melyik szereti jobban hazáját? Háladatlan, keserűségtermő, de mégis örökké imádott hazáját!

A király leszállt trónjáról, hogy a száműzöttnél országa számára – kolduljon.

Vajon a száműzött engedni fogja-e neki, hogy kolduljon?

A király, midőn úgy kigyulladt az arca, rögtön, hevesen, odalépett Dávidhoz, s megragadá annak jobbját, egyenesen e kérdést intézve hozzá:

– Tudja ön, hová lettek a bank kincsei?

A két férfi egymás szemébe nézett – egészen közelről; egy arkangyal villámló szemsugárzatával a király, egy férfi nyugodt tekintetével a száműzöttek főnöke.

Rozáli sejtő ámulattal veszté el lelkét mindkettő nézésében. Vajon mit fog mondani férje? Ha azt találja e kérdésre felelni: “mi közöm nekem az osztrák bank kincseihez?”, hogy fog a nő leesni abból a magas égből, ahová őt Dávid egykor felvitte, mielőtt csókjával érintette volna!

Dávid nyugodt hangon, mint a konduló harang, felelé e szót:

– Tudom.

A király erre mindkét kezével megszorítá a száműzött kezét. Arca csaknem fehér lett egyszerre.

– Akkor én visszatérek rögtön országomba, s “e szóra” lefekve nyugodtan alszom; mert akkor tudom, hogy meg vagyunk szabadítva.

A király, átvetve vállán köpenyét, mint jött, úgy eltűnt, oly hirtelen, mint egy vízió. Csak a keblére borult nő biztosítá a férfit, hogy e jelenet nem volt álomkép, nem volt káprázat. A nő zokogott, és férje keblére szórta csókjait.

“Így, így, ilyennek hittelek, ilyennek láttalak mindig: bálványom, szellemem!”

Ugyanazon túlvilági arc volt előtte ismét, amely egykor a villámló felhők közepette úgy megigézte.

És valóban az a szó: “tudom”, nem kevésbé volt merészebben égnek dobott csoda, mint ama repülőgép, s aki azt lába alá tevé, éppen úgy tudhatta előre, hogy ezzel sok zivataros égen kell majd keresztülrepülnie, s összezúzhatja vele magát, ha röptét kormányozni nem tudja.

Dávid készen volt rá.

Rögtön sietett fel az igazgatósági palotába, s hívatta két igazgatótársát tanácskozásra.

Elmondá előttük az eddigi eseményeket s a királlyal történt találkozását a Moise-szigeti kertjében, a párbeszédet és az utolsó szót.

“Tudom.”

Mr. Severus ajkai még fehérebbek lettek, mint egyébkor.

– Uram – szólt Dávidhoz –, azt jól tette ön, hogy meg mondá. Bár, ha egészen korrekt akart volna eljárni, azt felelhette volna a királynak, hogy ez nem tartozik az én reszortomba: a bankügy Severus igazgatótársamé. No de jól van. A királyt még mai nap is vannak, akik nem olyan embernek tartják, mint mást. Annak több tisztelet kell, mint más halandónak. És aztán én sem felelhettem volna neki egyebet, mint azt, hogy “tudom”. Mert a hazugság a gyöngék fegyvere. De mármost mi lesz tovább?

– Ennek a szónak: “tudom!” folytatása is van. Ez a szó: “tudom”, háromszázmilliót nyom aranyban, ezüstben.

– Úgy van.

– Tehát ha énrám van bízva a szónak folytatása, én így fogok szólani: “tudom”, hogy az osztrák bank kincseit a nihilistáknak sikerült elfoglalni. Mi elvettük azt a nihilistáktól akkor, midőn az már az övék volt. Ez ránk nézve hadizsákmány, elfoglalva velünk harcban álló ellenségtől. Az osztrák banknak lehet keresete a Nihilország kormányán, amiért kincseit elvitte; perelje be, nyerje meg, egzekválja rajta a követelését; de amit mi vettünk el a Nihilország hadseregétől fegyveres kézzel, az minden népjog szerint a mi sajátunk, és azt nem adjuk vissza sem a második, sem a harmadik tulajdonosnak. Ugyan mit mondanának a hatalmasságok, ha most a bécsi, párizsi, londoni, sztambuli fejedelmi kincstárakból minden nemzet vissza akarná követelni az ő hadjáratban prédára jutott kincseit, amit az elvevők közlátványra állítanak ki? A Zürichben, minden európai hatalom által aláirt nemzetközi egyezményben egy pont így szól: “a hadizsákmány 24 órai birtoklás után az elfoglaló jogos tulajdonát képezi”. A keresett háromszázmillió ránk nézve hadizsákmány; és hetedik éve, hogy birtokunkban van. Az a mienk. Ez az én szavam ama szó után: “Tudom!”

Dárday arcáról azt lehetett olvasni, hogy egészen Severus nézetét osztja.

Most Tatrangi Dávid szólt.

– Nem tagadom, hogy a jog és a hatalom két erős úr a földön, de én azoknál még erősebb két urat ismerek; ezek az erkölcs és az ész. A jog azt mondja, hogy tartsuk meg a hadizsákmányul elfoglalt kincseket; a hatalom biztat, hogy megtarthatjuk; hanem az erkölcs és az ész azt parancsolja, hogy vissza kell azt adnunk jogszerű tulajdonosának. S én magamra vállalom, hogy igazgatóságunk egyhangúlag fogja azt határozni, hogy adjuk a kincseket vissza.

– No arra kíváncsi vagyok – szólt Severus –, hogyan nyeri ön meg az én szavazatomat.

– Nekünk először is hasznunkra volt az, hogy a kincseknek ez ideig birtokában voltunk. A véletlen adta kezünkbe.

– És önnek a leleményessége.

– A szerencse megsokszorozta azt kezeink közt.

– És az én fáradságom.

– Elismerem. De ez volt minden alapításunk talpköve, s bírtuk azt ez ideig jóhiszeműleg, mint ellenségtől elfoglalt hadizsákmányt. Amint azonban megtudtuk, hogy az nem az ellenség, hanem egy magánytársulat vagyona volt: nem zsákmány az, hanem kölcsön, melyet köszönettel visszaadunk. És ha ellenségünk lett volna is Ausztria, s mi magunk foglaltuk volna el a bank kincseit, mint hadizsákmányt, még akkor is vissza kellene azt adnunk, ami egy magánytársulat vagyona volt, mint ahogy visszafizette Franciaország azt a nyolcadfél millió marc-bankó ezüstöt, amit Davout tábornok a hamburgi bankból elszállított.

– S még tán kamatot is fizetünk tőle?

– Valóban, öt százalékot hét év folytán.

– Tehát még egy árva százmilliót fölébe! De hisz ez, ha nem tréfa, akkor őrültség! Úgy mi jól bezárt kincstárunkból négyszázmillió ércpénzt kihajigáljunk, mint a megrohadt burgonyát! Hiszi ön, hogy azért fáradtam én hét éven át, a világ öt részében mindenütt, hol nyereség kínálkozik, aranyat, ezüstöt gyűjtve államunknak; azért töltöttem meg bankunk hat pinceboltozatát comptante-okkal, hogy azt most megosszuk azokkal, kik az idő alatt zsebükbe dugták kezeiket, s úgy bámultak a világba vagy börzeszédelgéssel lopták a pénzt a hiszékeny néptől?

Tatrangi nem hátrált meg.

– Ha ön megtöltött hat pinceboltot arannyal, ezüsttel, én megtöltöttem hetet. Ön a kereskedelem útján, én a találmányok által. Ezüstelválasztó gépem, melyhez a hajdani emberölő gépek rezét használtam fel, a Mael-örvény szélében felállítva, a tenger vizéből naponkint háromszáz font ezüstöt termel; ez senki vagyona: én foglalom azt el az emberiség számára. Hetven napot töltöttem az Atlanti-óceán fenekén, az aerodromon által vezetett búvárhajóban, hogy felfedezzem a hírhedett aranyflottát, mely négyszázötven év óta fekszik a tenger fenekén elsüllyedve, másfélszáz milliót érő kincseivel. Feltaláltam azt, magammal hoztam. Készítettem egy búvárharangot kettős falazattal, melynek hézagát jégtermelő készlet tölti be. E búvárharanggal leszálltam a caxamarkai forróvízokádó volkán fenekére, amelybe az inkák kincseit négyszáz év előtt a mexikóiak beleveték. Megleltem Atahualpa aranytrónját, s a hírhedett aranykertet, melyben pálmák, délszaki növények voltak vert aranyból utánozva. Az ind mesét én valóvá tettem. És mindezen kincseket én a találmányok pincéibe rakattam le, és most sincs rajtam egyéb arany, mint feleségem jegygyűrűje az ujjamon.

A két igazgató nem állhatta meg, hogy Tatrangi felmutatott kezét meg ne szorítsa.

– Meghajlok előtted – szólalt meg most Dárday. – Te magad annyit szereztél államunknak, mint a többi egymillió. És ha azt mondod, vissza akarom adni az osztrák bank kincseit, mert azt is én szereztem, az is az enyim, azt mondom: “teheted”. De hát ne akarj te Krisztus lenni! Légy egy kicsit ember is. Gondold meg, hogy az “enyim” és a “tied” közötti különbség sohasem fog megszűnni a világon. Harcban állunk az egész világgal, s tudod, hogy az egész világ ellenségünk. Mentől több a pénzünk, annál több a hatalmunk, annál erősebb az államunk. Ellenségeink most a hátukon feküsznek, el vannak gázolva. Mi állunk. Hát te most oda akarsz sietni, hogy még egyszer talpra állítsd őket, hogy ők fektessenek le aztán minket. Most van hatalmunkban ezeket a pénzszultánokat egész fel a nagymogul Rotschildekig mind összetörni, kiszalasszuk-e ezt a kezünkből? Ennél a szónál megszűnik a filozófia!

– Nem, bajtársam, a filozófia sohasem szűnik meg. Még az arannyal szemközt sem. Mi tartja össze a mi államunkat? A hatalom? Nem; hisz még csak fegyveres rendőrségünk sincsen. A jog? Nem. Hisz még csak kódexre szedett törvénykönyveink sincsenek. A szokássá vált becsületérzés az, mely államunk egész alkotmányát képezi. Az a szokás, hogy elég a kötelességet annak tudni, akinek terhe, hogy teljesítse azt, mielőtt az sürgetné a teljesítésre, a kinek az ő kötelességéből haszna van. Ez a mi kormányzásunk titka, ez a társadalmi együttlétünk életereje. Törjük meg ezt mi magunk idefenn – s az egész alkotmány alattunk fog összetörni. Ha az állam fejei kimondják azt, hogy idegen vagyont, ha kezünk eléri, más romlásával elvenni jó, példánkat fogja követni az egész ország. Amely országban az államfők hadikárpótlások megtartásával, bankódevalvációkkal maguknak kincseket szereztek: az az ország tele lett hamis bukott kereskedővel, zsivánnyal és orgazdával. Ahol az államfő milliókat suvaszt el: ott a “félkézkalmár” garasokat csal, s a pásztor csikót, tinót lop, s egyforma joga van hozzá. A kormány meglopja a polgárt, s a polgár meglopja az államot. Ez a szövetség. Ott az “én, te, ő” egy circulus vitiosus; “te meglopsz engem; én meglopom őtet; ő aztán lopjon meg téged!” Ez azon államokban a jelszó, ahol mindent el lehet venni, ha egy furfangos paragrafus és a hatalom megvan hozzá. Nálunk nem az volt eddig a szokás. Mi eddig azt kérdeztük: vajon az, amit megszerzünk, nekünk hasznunkra lesz-e, s nem lesz-e kárára másnak? – Egy világvárost építettünk ez anyagból! De ha mi az osztrák bank tulajdonául felismert kincseket megtartjuk pincéinkben: ez szétveti a mi államunkat, ettől megrohad a fenekéig egész társadalmunk; ki lesz mondva a törvény, hogy vagyont szaporítani minden úton és eszközzel jó; nem azért, mert szükséges, de csak azért, hogy a mienk több legyen, a másé kevesüljön. S ezzel a törvénnyel lesz városunkból egy “Sybaris”; de nem lesz “Otthon!” – És ellenben mi lesz akkor, ha azt határozzuk el, amit én óhajtok? Gondoljatok e tényre s a világ mostani helyzetére. Fenekestül fel van fordulva minden. Ínség, kétségbeesés, pangás; munkahiány, nyomor mindenütt. Haszon ez miránk nézve? Haszon-e az nekünk, ha milliárdjaink vannak elzárva pinceboltjainkban: de elátkozva mozdulatlanná, mintha most is a caxamarkai geizer fenekén feküdnének. Kereskedőország vagyunk és minden piacunk üres; vagy nem is üres, hanem átalakult temetővé. S ha most ez örvénylő vihar közepett mi egy szót elkiáltunk: “becsület, állj helyt!” s amin keletkezett e világromlás, a bécsi bank kincseinek eltűntén, megoldjuk a titkot, visszaadva becsületesen a megtalált kincset: akkor én azt mondom tinektek, hogy magunkat odaállítottuk a világ közepére. Mi szegényebbek leszünk négyszázmillióval: de gazdagabbak leszünk az egész világ bizodalmával. Mi ezáltal nemcsak az osztrák bankot segítjük ki nagy veszedelméből; nemcsak hajdani hazánk népének adjuk vissza a jólétet; az egész világon egyszerre újra felélesztjük vele a tetszhalott hitelt. S erre nem részvét vezet bennünket, hanem önérdek. Az újraéledt hitelben a mi államunké lesz az oroszlánrész. Le fog előttünk hullani minden sorompó, tilalom, féltékenység, ahol eddig fennállt. Elég lesz azontúl polgáraink bármelyikének csak annyit mondani: “én az Otthon lakosa vagyok” – e szó aranyzálog lesz rá nézve mindenütt. Százszorosan fogja azt nekünk e kerek föld visszafizetni. S ha megmaradnak még azután is ellenségeinknek azok, kiket most semmivé tehetnénk, de a szövetkezés közöttük lehetlenné lesz téve. Elmondtam indokaimat. Nem nagylelkűségből, de előrelátásból kell visszaadnunk a bécsi bank kincseit. Ha megtartjuk azokat, ez romlása lesz államunknak; ha visszaadjuk, diadalunk lesz az, és örökké megtartja építményeinket!

Dárday tapsolt.

Mr. Severus érezte, hogy kisebbségben marad. Egy új eszméje támadt. Úgy tett, mint aki megingatva érzi véleményét.

– Kérek meggondolási határidőt éjfélig.

– Jól van – monda Tatrangi.

– Pontban tizenkét órakor ismét összejövünk.

Azzal széjjelmentek.

Mr. Severus sietett a távírda palotájába, mely szakmájához tartozólag rendelkezésére állt, s éjfélig nem volt található; maguk a távírdák is el voltak zárva, a most különben sem tolakodó közönség előtt.

Ugyanezen időt Tatrangi az aerodromonok indóházában tölté.

Éjfélkor ismét összejött a három igazgató.

Mr. Severus kezdé az értekezletet.

– Tatrangi úr indokai meggyőztek. Én is arra szavazok, hogy az osztrák bank érckincseit vissza kell szolgáltatnunk.

És így egyhangúlag lett az megszavazva, ahogy Dávid megjósolá.

– Most még egyet kérdek – szólt Severus –, tehát az Otthon állama éppen semmi hasznot sem akar a mostani világpénzválságból a maga részére kiaknázni?

– De igen – felelt Tatrangi –, jövendőbeli megdönthetlen presztízsét.

– Egyebet semmit? Tehát még egy kérdést. Ha társulatunk ma likvidálni akarna, mennyire számítja ön azt a magányvagyont, melyhez énnekem a társulat alaptőkéjéből igényem lenne?

– Huszonötmilliót adott ön rendelkezésemre, midőn a hyalichorgyárat alapítottuk ezelőtt hét évvel. Én akkor világos ígéretet tettem önnek, hogy az alaptőkéje, mely tervemet kivihetővé tette, s amit örökké hálásan ismerek el, évenkint negyven százalékot fog önnek hajtani.

– Hagyjuk ki a hálát a számításból, maradjunk az üzletnél.

– Tehát ha az üzletet tekintjük, akkor ötven százalékot veszek fel, s ez az alaptőkével együtt kétszázmillió; ami, ha ön kívánja, rendelkezésére áll.

– Rögtön?

– Azonnal.

– Kérni fogom az utalványoztatását.

Tatrangi arcán egy vonás nem változott. Nem azért, mintha közönyös dolog volna rá nézve az, hogy kétszázmilliót visszavonnak az állampénztárból, még kevésbé, mintha Severus iránt hidegült volna meg; szerette őt, mint jó barátot, s nagyra becsülte, mint tehetséget; de előre látta, hogy amit ma elveszít, jön idő, melyben ismét visszanyeri.

A helyzet titka pedig ez volt.

Az akkori világpénzválságban minden bank részvényei leszálltak értéküknek egyötödrészére. A porosz bank, mely egy év előtt 1300 talléron állt, most 200-zal volt jegyezve. A bajor bank részvényei 500 frt helyett 100-ért kínáltattak; a hamburgi, frankfurti, brémai bankok részvényeinek csak színleges jegyzéke volt; vevőjük nem akadt; a belga nemzeti bank felfüggesztette bankjegyei beváltását. Anglia bankja, melyből az osztrák főhercegek elhelyezett tőkéiket legelsők voltak visszavonni, oly zavarba jött, aminőt csak 1797-ben tapasztalt; mindenki tudta felőle, hogy ha még öt napig tart a pánik: ércpénzládái üresen fognak állani. A francia bank részvénye 1200 frankról 250-re, az olasz nemzeti banké 280 ducatiról 50-re, a hollandié 1000 tallérról 200-ra esett alá. Még rosszabbul álltak a kelet-indiai bankok, ahol a kalkuttai bank részvényenkint 3500 rúpiát veszített névértékéből, s a bombayi bank 1000 rúpia helyett csak 150-nel szerepelt: legrosszabbul álltak pedig az osztrák nemzeti bank részvényei, amik névértékük egytized részére süllyedtek, s úgy sem voltak eladhatók; s ha az amerikai 1750 bankról nem mondjuk azt, hogy még annál is rosszabbul álltak, ez csak úgy értelmezendő, hogy azok már feküdtek: már azoknak (2000 millió dollárig menő alaptőke mellett) éppen semmi árkeletük nem volt.

És hogy mindennek a vésznek hol a góca, azt világosan lehetett tudni. Az osztrák nemzeti bank kincseinek eltűnése idézte fel az egész világon a vakrémületet a többi bankok irányában is; s az a nehány napig tartó szélcsend, mely az üzletvilágban támadt, ami alatt Mazrur felfedezése nyomán az eltűnt bankalapot keresték, még jobban bizonyítá a diagnózist; e nehány nap alatt az egész földtekén ájuláshoz hasonló várakozás nyomott el minden izgalmat, az őrültség szelleme szünetelt: megállt lesni, mit fed el a tátrai tófenék, sőt a kárpáti sziklákon fölfedezett aranyvonalak hírére minden ország bankpapírjai elkezdtek négy-öt százalékkal felmászni, hogy azután a csalódás tudomásra jöttével még mélyebbre nyekkenjenek alá.

Mr. Severus számítása tehát a legkorrektebb volt, amit az üzletvilágban produkálni lehet; méltó társa Rotschild azon műveletének, midőn a waterlooi ütközet után postagalambok által utasítá londoni ügynökeit, hogy az állampapírokat gyorsan vásárolják össze.

De mi volt Rotschild egész dicsősége (30 millió tallér), amit e fogásával kivívott, Severus tervéhez képest!

Mr. Severus azon idő alatt, amíg a távírdahivatalban el volt zárkózva, minden világrészben létező ügynökeinek e táviratot küldé:

“Bankrészvényeket 10%-kal árfolyamon felül összevásárolni.”

Ha tehát ő most kétszámillió forintig összevásárolja az idegen bankok részvényeit, amiknek egyedüli veszedelme csupán a bizalomhiány; amint a hitel megerősödött, egy hét alatt nyerhet félmilliárdot, sőt lehet oly rohama a biztosan bekövetkezendő “hausse”-nak, hogy egész ezer milliót besöpör; s azzal egyúttal leveri lábáról eddigi gyűlölt versenytársait, a jenki és semita vérből eredt bankárokat, ő a megátkozott Cham-ivadék! A fekete arcú!

Csak egyet felejtett ki a számításból Severus: Tatrangi Dávid igazságérzetét.

Dávid azalatt, míg Severus táviratait szétküldé a szélrózsa minden irányában, ugyanazon válságos helyekre útnak indítá repülőgépeit a most már két szavazattal biztosított kincsszolgáltatás hírével.

S az aerodromon előbb járt mindenütt, mint a távírdai sürgöny.

É s amidőn Mr. Severus ügynökei megjelentek a börzéken, ott már a bacchanált lelték maguk előtt: a “boszorkánytáncra”, a “halott-táncra” rögtön következett az “aranyborjú körüli tánc”; ki volt hirdetve, hogy az Otthon állam lelte meg az osztrák bank kincseit, s azokat a tudomásvétel napján visszaszolgáltatja.

Van hát még becsület a világon! Nagy tömegben, óriási mérvekben, kapható még… Becsület “en gros!” – Kaliforniája a becsületnek! Egy ország, melyben le egész a föld olvadt közepéig tart a becsületesség.

Ez a hír egyszerre megfordított mindent.

A tegnapi kétségbeesésre rögtön következett a mai nap örömujjongása. Akik két nap előtt koldusoknak hitték magukat, holnap újra tehetős emberek lettek; a visszatartott üzletek megindultak; az eldugott pénz sietett megint világkörútjára; a hitel megszilárdult: a munkás kéznek becse lett; a piacok megélénkültek; s aki mindennek legtöbb hasznát vette, az volt az Otthon állam maga.

Ez igazságos elhatározás által három nagy előnyt vívott ki magának az első pillanatban is.

Az egyik az volt, hogy az Észak-amerikai Egyesült Államok elismerték az Otthont önálló, constituált államnak, s megnyitották előtte a nemzetközi és kereskedelmi összeköttetés útját; – a másik az volt, hogy saját hazájában felhagytak irányában minden ellenséges rendszabályokkal: az ottani gyanús kezű minisztériumokat Magyarországon úgy, mint Ausztriában, felváltották igazi szabadelvű és tiszta kezű kormányok; a magyar kormány Bárány Pál elnöksége alatt; és harmadszor – a közös nagy veszély s a közös szabadulás kitölté valahára azt a nagy űrt, mely az egy uralkodó alatti két ország között tátongott; Bécs megszűnt Pestet a maga Karthágójának tekinteni; aminek legelső tanújelét abban mutatta be, hogy az Otthon állam által megajánlott százötmilliónyi kamatot nem fogadta el; hiszen ha saját kincstárában hevert volna is az ércalapja, ott sem kamatozott volna az. Az Otthon kormánya viszont nem akarta azt visszavenni; végre a senkinek sem kellő százötmillión úgy egyeztek meg, hogy legyen az felében Bécs, felében Pest városáé, s fordíttassék a két város által arra, ami mindkettőnek legszükségesebb, a közegészségi állapotokat gyökeresen megjavítandó nagyszerű csatornázásra. E nagylelkűséget azonban a bank nem terjeszté ki Mazrurra, úgy érvelve, hogy Mazrurnak csak azon esetben volt egy százalék megígérve a kincsekből, ha azoknak hollétét felfedezi. Ő azonban csak azt tudta megmutatni, hogy hol “voltak”, s annak felfedezése, hogy hol “vannak”, másnak az érdeme. Az elutasított Mazrur fogadást tett, hogy e megtagadást drágán fogja megfizettetni az egész országgal.

Végül pedig Mr. Severus sem nyerte meg a maga se fél, se egész milliárdját.

S hogy ezt megbocsássa valaki Tatrangi Dávidnak, az nem születhetett Cham megátkozott ivadékából…!

A lég vándora

És mégis…

Minden siker, minden diadal, amit eddig Tatrangi Dávid találmánya kivívott, két fennálló tény miatt az enyészetnek volt odaítélve. Ki volt rá mondva a végzet, hogy az egész alkotás, amit ő létrehozott, mint egy félszázados álom, eltűnjék ismét.

Az egyik tény az, hogy az a népfaj, amelyből a feltaláló származott, oly csekély számú. Még ez időben is alig megy nyolcmillióra. Ez a szám olyan misszióhoz, aminőt az örök béke apostola vállalt el, kevés. Diadalmas háborúra talán elég volna. Az ozmanok kevesebben tudtak három világrészben birodalmakat hódítani. De meghódítani az egész emberiséget a világbéke számára nyolcmilliónyi néppel: ez utópiai álom. Ha ez mind misszionárius, népoktató, utazó, kereskedő, gépvezető lesz, ki marad otthon a hazai földet mívelni, az ipar városait tovább építeni?

Ha az Otthon állam a maga telepe számára kivonja Magyarországból az értelmiséget, akkor magát az ősállamot korhasztja el; ha idegen elemeket vesz fel nagymértékben, azokban lassankint felolvad az alapító elem, mely úgysem volt tisztán magyar ajkú már alakulásakor, s akkor benn a gépezet központjában kezdődik újra a zsúrlódás a nemzetiségi elemek között, mely aztán elkoptatja az egész művet magát.

Lett volna egy nagy nemzet, német, angol, francia, orosz vagy akár a kínai a légjárók feltalálója: hatalmával diktálhatná a békét a világnak; úr lenne égen és földön; de ez a kis magyar faj, mikor a találmány által szét lesz szórva a kerek világba, ott elporlik, itthon elolvad, belevész a népek tengerébe, mint el van enyészve a héber faj, arra nézve, hogy nemzet legyen valaha.

És ha egy nagy katasztrófa talál kiütni a világban, a béke forradalma, az a Magyarország, melyet eddig fiainak hősi erélye tartott fenn államul, amidőn majd a vitézség nem tartozik többé az erények közé, meg nem menekülhet attól a sorstól, hogy mindenütt leszavazva, szétoszoljon kantonokra, s legyen egy névtelen ország belőle, annyi felé irányult céllal, ahány nyelven beszélnek benne. Egy Polinézia a szárazföldön.

S nincs sehol egy rokon faj, egy hozzá távolról is hasonlító nép, melyhez csatlakozhatnék, mellyel misszióját megoszthatná; melyet magába fölvehetne.

A másik fenyegető tény az, hogy az ichorbánya kezd kifogyni.

S ez a két veszély olynemű, hogy ellenük sem hatalom, sem tudomány nem segít.

Hiszen Sonnenfels óta elég módszert találtak arra ki, hogyan szaporítható egyáltalában a nép; hanem hogy különösen “egy” faj létszámának aránya hogyan emelhető a többi együtt lakó fajokéhoz képest, arra módszert keresni tilt a morál; találni a fiziológia. Iskolai nevelés, ösztöndíjak, literatúra, kormányzat által mehet végbe némi átalakulás; de ez lassú processzus; s a világtörténet nem vár…

A másik baj elhárítására megszüntetett az ichorgyár minden más célra való üvegkészítést: csupán a légjárók alkatrészeit állítá elő, de a fogyatkozás oly mérvben mutatkozott, hogy a soffionék néhány év múlva már előre kiszámíthatólag a gép készletéhez sem fognak elég ichort felszivattyúzni, s ekkor mi lesz az egész találmányból?

Egyszer meg fog állani fejlődésében, azon túl nem lesz képes a megkezdett terjeszkedésre, lassankint összébb megy; régi gépei elkopnak, s az egész találmány a hozzákötött új élettel együtt elmúlik, mint az egyiptomi kultúra, az örökkön égő lámpa titkával, a bebalzsamozott múmiákkal, mint az azték civilizáció, melynek palotáit benőtte az őserdő. A háború újra felszabadul, megújult dühvel, s az új kor Dzsingisz kánjai és Tamerlánjai majd tudnak olyan pusztaságot csinálni Európából is, amilyent csináltak a múlt kor emberirtó királyai, az emberiség virágzó bölcsőjéből, Közép-Ázsiából. Hiszen már a múlt században nem messze út hiányzott tőle, hogy Párizs neve egy sorba jöjjön Ninivével és Palmyrával.

E nehéz gondok népesíték meg Tatrangi Dávid álmait azokkal az örökkön-örökké visszatérő látásokkal, amik lassankint az embernek egy második életévé válnak; mindig újra meg újra ismételve, folytatva ugyanazon álom, vízió, jóskép.

Pedig volt szép neje és kedves gyermekei. Nem tudott örülni mellettük.

Ágyából kiűzte, asztalától elverte az a gondolat, hogy van valami a földön, ami feltalálhatatlan.

Ilyenkor aztán ment-fel a légbe: keresni a nem létezőket.

Ment kérdezősködni attól a nagy elementumtól, a légtől, melynek súlya ezerszerte több, mint az egész földkéregé, minden szikláival és tengereivel egyben.

S a lég országa egy bűbájos tündérvilág. A szárny, mit az ember megszerzett magának, még nem elég arra, hogy benne otthon legyen. Ahhoz az emberi idegeken túljáró erő is kell. És új érzékek, álmaikból felköltöttek, sejtelem, mely látássá magasul, és számító tudomány, mely a látnok fantáziájával szövetkezik, hogy megértse azt a titokteljes beszédet, amiben az ég csodái nyilatkoznak.

“Ember nem tudja, honnan jön a szél és hová megy” – így zeng a királyi zsoltárénekes.

Ez az ember meg akarta azt tudni.

Honnan jön a monszun, és hol támadnak a passzátok szelei? Meddig mennek, hol pihennek el? Hol a számum izzó bölcsője? Honnan szabadul ki az adriai bóra? Mint támad a mistrál? Mi költi fel tavasszal a jégmezőket felolvasztó havasi főnt, miért zúdul fel a nyári havas fergeteget hordó székely nemere?

Ez az ember sokszor odaveté magát légjáró gépével a kínai tájfunok szélörvényeibe; kísérte vakmerően a mexikói tornádót, mely városokat dönt halomra, a kelet-indiai ciklonokat, miknek forgatagai egyúttal körben futnak, mintha planétái volnának egy láthatlan központi erőnek. Átadta magát néha a villanyos hurrikánnak, melynek szélrohama úgy világit, mintha folytonos villám lobogna az égen: s együtt táncolta az őrjöngő menyasszonytáncot a buránával, az oroszországi hóvihartölcsérrel. Közelről tanulta megismerni a közép-afrikai villanyos forgószelet, a chamzint, mely tűzveres fénybe borítja az eget és földet, villámokat szór orsója derekából, s mikor szétfoszlik, tűzgolyót vet föl az égre, s nehéz kénszaggal tölti el az egész levegőt. Naphosszant elküzdött a tengeri viharral, mely porfelleget ver föl a tenger vizéből, hogy a parti erdők fehérré őszülnek a rájuk tapadt sótól.

Minő felséges beszédeket mondtak neki e szörnyű szellemek!

A legtitokteljesebb hang az, mikor ott a magasban a repülőgép két egymás alatt szemközt elrohanó légáramlat közé jut: az a kísértetes nyögés, mintha egy csillag sírna és panaszolna valami fájdalmat, amit embernek nem lehet megérteni!

A vakmerő égi vándor járt egyik földsarktól a másikig, a tropikusok zónájától az antarktikusokéig.

Minden rejtekhelyet megkérdezett, ahol az örök tudás lakik. Körülkeringte a Dhawalagiri, Csimborasszó és Mount Everest fellegekben lakó jégcsúcsait, s leszállt kitudni a Tőkehal-szigetek örök ködeinek titkát. Néha az egész atmoszféra egy sűrű ködtömeggé vált előtte, mely félhomályba burkolta a földet, s elsápasztá a csillagokat. Köd volt körüle, mely nappal szürkít, éjjel világít.

S még a tompa, néma, nappalt és éjszakát kiegyenlítő homály is szavakat beszélt hozzá. Az Európa közepén terjengő sárga köd hirdeté a németországi roppant tőzegégéseket, a dél-amerikai violabarnás borulat a prérik hamvasztását, vegyülve az Amazon, Szent Lőrinc és La Plata folyamok mocsárgőzeivel. Egyszer a légjáró tizenkét napig úszott egy sűrű, opálszürke ködben, mely száraz, semmi nedvet nem mutató, lomha tömegével egyformán belepte mind az öt világrészt, s az egyenlítő alatt éppen oly sűrű volt, mint az éjsark alatt és amellett oly magasra terjedt, hogy Dávid repülőgépével harminckétezer lábnyi magasban sem érte szélét, még ott is oly tömött volt az, hogy rajta keresztül a nap csak egy fehér tányérnak látszott; míg éjszaka oly világosságot vetett a földre, mint a hold, és feküdt az emberi idegzeten, és fojtotta a mellet, mint egy idegen világ atmoszférája. Az egy vándorló égitest volt. Köd csupán, megmérhetetlen anyag, a távolban láthatlan, de mégis tömeg, mint a gáz. Vándora a nagy világűrnek, mellyel földünk minden százhatvanhat évben összetalálkozik (1793), s hetekig tart, míg e láthatlan tömegen keresztültör, egy részét magával ragadva.

És éppen e ködök, felhők voltak, amiktől meg kellett tudnia Dávidnak azt, amit keresett.

Vannak, akik a felhők titkosírásából olvasni tudnak.

Gyakorlott tengerészek megismerik a felhőt, mely a láthatáron túl levő sziget létezését hirdeti előre. Természettudósok kiismerik a felhők közül azt, melyet egy füstölgő volkán támasztott; a Jóreményfok sziklafennsíkján a meg jelenő “felhőabrosz” hirdeti a keleti mousson közeledtét s a Rio Bamba fellegpalástja az esőszak megérkezését. A felhőkből megtanulja a figyelő, hogy hol van egy pusztaság közepett egy sziklasivatag tömkelegében embermívelte, embert tápláló föld.

Az ég vándora naphosszant, éjhosszant elkerengett az égő Kirau-Ea volcán látvány felett, és a Tsián-shán solfatáráinak füstölgő kürtői körül; vakmerően letekintve az élő földi tűz titkos műhelyébe, s míg fényképészei a tengerből folyvást magasabbra emelkedő Aphröessa volkánsziget változó rajzait vették fel, ő a Bunsen-spektrálkészülékkel a föld mélyében elégő érceket elemezé.

Nem találta, amit keresett: azt az ultramarin vonalat a Fraunhoffer-csíkok között.

Sorra járta a görög archipelagus “Majonesi” szigetvolkán csoportját; a Navadas és Andes örök villanyzivatartól környezett tűzhányóit, Lipári- és Sandwich-szigetek kéngőzkatlanait, a tizenöt élő és harminc kihamvadt volkánt a Cordillerák gerincein; leszállt egy pihenő órájában a tűzhányók óriásának, a Cotopaxinak pokoltorkába, vegyelemezte a tamáni sókutakat és a csokrai öröktűz kútjait, a szicíliai Macalubát, a kínai iszapvolkánokat, s a turbacói óriási forró vízkatlant. A jávai Semeru volcán egy rögtöni kitörése percében találta ott a kráterébe leszálló aerodromont, s Dávid együtt repült a felrohanó füstgömbökkel, miknek mindegyike, mint egy öntengelye körül szélsebesen pergő csiga lövell fel a magasba száz meg száz bömbölő füstbombát, egyetlen oszloppá magasítva. Ez oszlop ezerkétszáz lábnyira veté fel a gépet négy perc alatt. Új-Zélandban huszonöt, Ausztráliában nyolcvanhét új tűzhányót fedezett föl. Felkereste a déli jeges tengerben a 10 és 12 ezer láb magas Erebust és Terrort, s megint visszatért Ázsiába, az Ararát hegycsoportja között háborgó Demavendet megvizsgálni; onnan fel északra az izlandi hővízokádó volkánok, a gőzfúvó fumarolokig; egyetlenegy: a Trolladgynjur mutatta nyomait a kutatott hatvanötödik elemnek a fenekét ellepő forróvíz-tóban; de az oly csekély mennyiségben jött elő, hogy nem jutalmazta volna meg a fáradságot.

Csak egy hírhedett volkáncsoport maradt még megvizsgálatlan, az Aleuti-szigeteké. Ezt legutoljára hagyta. Rettegett attól a gondolattól, hogy ha itt találja felfedezni az ichor új bányáit! Ez a gondolat olyan volt rá nézve, mint egy átokteljes jóslat, mely azért teljesül, mert folyvást kerülik.

Elébb föltette magában, hogy az egész földet felkutatja az ég magasából.

E vakmerő vándorlásában aztán önmagán észlelheté, hogy válik az élő ember lassankint túlföldi lénnyé.

A kozmikus tünetek egymást váltogató csodái egészen elszoktatják a földtől s annak egyhangú, mindennapi örömeitől.

A föld maga csak mint egy festett abrosz repül el alatta, csak mint egy földtani, földrajzi tantárgy; hanem a földszellem rendkívüli tüneményeivel ragadja egyszerre fel az égbe s le magához a repülő halandót. Mikor éjjel visszatér Ausztráliából, egy tenger felett repül el, mely világít; a phosphorescens habok mint egy átlátszó olvadt üvegtömeg torlódnak egymásra, s a habtajték megannyi szikra, a végigvonuló hajók hosszú tűzvonalokat hagynak hátra magok után a tenger színe felett; fenn pedig be van borulva az ég; egy csillag sem ragyog: a tenger világít fel az égre.

Majd elsötétül a tenger, a légjáró nyugatnak repül; követi az éjszakát, a hajnal nem éri utol.

E hosszúra nyújtott éjszakában elhagyja a szélváltók vidékét, s lerepül a déli égsarkig, hol a fekete tengertükörből a Kerguelen és Donald szigetek jönnek eléje. Egyszerre elkezd előtte világosulni az ég. Mi ez? Nem hajnal. Nem délsarkfény. Fehér, kísértetes derengés az; a jégcsillám (Eisblink) a déli pólus villanyszerű fehér tündöklése, a kristállyá vált tenger villogása az; fény a halálból. Mélykóros melankólia lepi meg a kedélyt e síri önvilágítása alatt egy laktalan földrésznek, a légben utazó magát is a kísérő szellemek egyikének képzeli már e jéghajnal derengésében.

Azután fel a mérsékelt földövek felé ismét. Az éjszaka véget ér, a sötétkék tengerből, mint egy csonka rubin pyramid emelkedik ki a hajnalsugártól megvilágított Jóreményfok. A légjáró két egymásra fordított üvegharang között repül, egyik a tenger, a másik az ég. A mousson korbácsolja a tengert; s amint feljön a nap, egyszerre egy megragadó új látvány lepi meg az alátekintőt. A tengert egy szivárvány öleli körül. Egy rettenetes kerületű fénykoszorú, a vihartól légbe szórt vízcseppek megtört sugárbűvköre. Amit más halandó az égen szokott látni, a hétszínű tündéri ívbolt most a smaragdszín tenger fölé van kifeszítve. Amint a nap feljebb-feljebb jön, a bűbájos ív szűkebbre szorul, a szél alábbhagy: akkor a mosolygó kísértet eltűnik.

A légjáró röpte Afrika szárazfölde fölött vonul végig. Ismeretlen hegyláncok, végtelen erdők, láthatártalan puszták, névtelen országok, szétágazó folyamok húzódnak el alatta. Idegen, kietlen világrész, semmi emberi pompa rajta. Palotás városok, csinált utak, hajózható folyamok nem hirdetik benne az emberi szellem alkotását. Gunyhócsoport az erdőben, vándorkaraván a pusztán, a tágas mezőkön dúvadak elől futó csordák.

Az átfűlt levegő csoda-phoenomenonokat mutogat a légben. A napnak fényes, kerek udvara támad, átszelve a központba futó félkörökkel, miknek találkozó pontjain melléknapok ragyognak. Egyszerre négy nap kísért az égen; s az igazi nap maga is oly sápadt, mint képmásai: az égi rémek. A közép-afrikai félember fajoknak gyakran világít e rémtünemény, mintha négy napnak kellene összefogni, hogy a sötétséget elűzze róluk.

A légjáró észak felé repül. A folyók, erdők, hegyláncok eltűnnek. Egy vakító sárga lepel kezd egész világgá kibontakozni; oly véghetetlen, mint a tenger. Valóban tenger; zöld apró szigetekkel. A Szahara az. A láthatár széle körös-körül úgy hullámzik, mint egy háborgó óceán. A villanyos aerodromonnak nem jó a puszta felett járni. A légben semmi nedv, kevés a villanyosság; haladni a villanygéppel nehéz. Azon földkör az, ahol soha egy esőcsepp le nem hull. Mikor a nap délpontra hág, a láthatárt körülfogja a Szahara délibábja; az arab “Bacher-el-Alfrid”, az “ördög tengere”; a láthatár hullámzó óceánjából pálmaerdős szigetek emelkednek elő, roppant városok, kupolás tornyokkal; háztetők és toronykupolák lefelé fordítva. E tündéri szemfényvesztés egész naplementig kápráztatja a légben utazót, ki éppen úgy küzd a száraz léggel, mint az alatta elvonuló karaván a száraz homokkal. Végre alásüllyed a nap izzó gömbje a rézveres ködöktől fedett kopár hegyláncok mögé, s akkor egyszerre sötét lesz, s a rögtön áthűlt levegőben, mint szellemek áriája hangzik fel a porfírsziklák túlvilági zengése.

A vándor átrepül Gibraltár fölött, gépe szárnyai ismét teljes erővel hasítják a levegőt, elhagyja az Azori-szigeteket: belekerül az északnyugoti passzátszél huzamába, kettős erővel repül; még tart az éj, mikor a láthatáron egy hosszú sor tűzfény tűnik fel. Az a Cordillerák tizenöt égő volkánja, mely most éppen egyszerre kitörése pompájában hirdeti, hogy odalenn a föld mélyében ünnepnap van. A tizenöt tűzhányó mint egy karbunkulus nyaklánc övezi át az Újvilág isthmusát: a kiokádott füst, mint egy rojtos felleg vonul el nagy feketén nyugot felé, hullatva öléből azokat a sajátszerű villámokat, miknek alakja nem zigzug, hanem gömb, esése nem korbácsütés, hanem golyóhullás; a földre esve visszapattannak, továbbugranak és hangtalanok.

A repülőgép átrepül a dél-amerikai pampasokon, az óriás folyamok mentén végig, miket tavak láncolatának lehet inkább nevezni, bevárja a reggelt Peru zivatart soha nem látott ege alatt, s midőn a lég vándora a libegő aerodromon tetején állva szürcsöli a gyönyörű éghajlat életadó levegőjét, a távol Pambamarka hegyei mögül megjelenik előtte átellenben a feljövő nappal a perui rémlátvány: saját alakjának óriási nagyságú árnyképe a felhőtlen égen, feje körül hétszínű dicskörrel. A látnok arcához kap kezével, az óriási fantom utánozza őt; kezét nyújtja felé, az még messzebbre mutat kezével, el a végtelenbe, mintha azt mondaná neki: “mégis tovább”, és aztán elenyészik. Az égen pehellyé tépett cirrhus-felhők lebegnek.

Mikor a Parana mentén végigsuhan Brazília fölött, világító felhőtömegek állják el útját, az apró jég kopog a hajó üvegfalán, és minden egyes jégdarab fénylik, mintha foszforgömb volna. E felhőtömeg közepett villanygépének működése megszakad: kénytelen azzal alászállani, s mikor a felhő alatt van, ott már nincs sem eső, sem jég: a felhőcsepp nem hull le, megolvad, pára lesz, mielőtt a földre érne; idelenn aszály van és 40 fokú hőség.

Aztán megkerülve a Tűzföld előfokát, visszatér a délkeleti passzátszéllel a chilei partok hegyláncai fölött, az ithmuson, a mexikói szavannákon keresztül fel a föld másik tengelyéhez, a grönlandi jégmezőkhöz.

Ott most halálcsend van, augusztus elején az északfény pihen. A légjárók korlátlanul száguldhatnak el a pólusok fölött. De ahelyett egy más tünemény fogadja a repülő embert. Augusztus 22-én “Szent Lőrinc égő könnyeinek éjszakája” van. Ünnepnap az égen. Valamikor egy bolygó, melynek pályája keresztülszelé a föld körútját, szétpattant alkatrészeire. Lehet, hogy összeütközött a földdel; ez az erősebb félrehajlott tengelyével, most is úgy kering, a gyöngébb elomlott, gázai szétoszoltak az űrbe, s járnak mint üstökös, mint ködtömeg rendetlen bujdosásban, míg szilárd kérgének darabjai most is egy csoportban keringnek a vezérnap körül; s e rémtáncot járó kozmikus sötét raj minden évben összetalálkozik a földdel; kilenc mértföldnyi sebeséggel repülő ércsziklatömegei a földi légkör zsúrlásától meggyulladnak, s ismét csillag lesz belőlük egy percre, aztán megint visszaesnek a világűrbe és sötétségbe. Lőrinc éjén negyedóránkint hatszáz futócsillagot számított Dávid az aerodromonból Grönland előfokánál, s az milliókat tesz ki az egész földtekén. Egy percben egész raj indult meg egy központból, mintha egy nagyobb tömeg sziporkája volna. Rendkívüli ünnepélyes pillanatokban maga az óriási tűzgolyó is megjelenik a föld gőzkörben, mintha a széthullt planétából egy összeolvadt ország tömege volna az, s szivárvánnyal sziporkázó lánguszályt vonva maga után, csendesen vonul végig a csillagok előtt.

Egy ilyen fenséges égi vándorral találkozott Dávid a spitzbergai jégtenger fölött. A tűzgolyó, mint egy felkelő planéta, támadt elő az új-szibériai szigetek mögül, s útját nyugatnak véve, hetven hosszúsági fokon átrepült, azután egyszerre, megkapatva a föld vonzerejétől, sebesen aláhanyatlott, s a Medvesziget előtt lecsapott a jéghegyek közé. A lángoló érctömeg tíz mérföldnyi területen hasgatá szét az összetömörült jégsziklák tömkelegét, s erőszakosan kitaszított egész jégmezőket a szabad tengerre, hófelhőt támasztva a helyen, ahol alámerült, a lég órákig zúgott utána fültompító nyomással. A földburok kemény páncélja maga lett megütve egy hozzá méltó ellenséges löveg által, mely a jégtengeren keresztül az alapgránitig hatolt.

S a sarkvidékek visszhangjai is bámulatosak. A kirenszki visszhang ötvenhatszor kiáltja vissza a feléje küldött emberi szót, mintha az álmából felriasztott szellem a ritkán hallott emberi hangot egyre ismételni akarná, hogy el ne felejtse, az egész jégsark tartománya ily bűvösen visszhangos, s a halk beszéd is elhangzik benne félórányira. Tatrangi Dávid gyakran hallja azt a méla, szellemszerű, búsongó hangot, amit az izlandi hattyúk hallatnak, mikor gépével versenyt repülnek, néha eléje vágnak, mintha vezetni akarnák valahová, miként ősét a fehér sólyom: a honkereső Álmost. (Az első honkeresés is egy álomlátás legendájából indult ki.) S azon a hosszú nyárközépi napon, amit az éjsark alatt nem vált fel az ég, midőn a fény és melegség örök csillaga körös-körül futja a láthatárt; e szakadatlan alkonyfényben nemcsak a hattyúk repülnek versenyt az aerodromonnal, hanem az égi kísértetek is. A grönlandi fata morgana az, mely a láthatáron városokat épít; kezei alatt a jéghegyekből tündér gyorsasággal emelkednek óriási paloták, oszlopzatos templomok, tömör, babiloni építmények; a vakmerő tündér majd egy hidat kezd meg, mellyel a láthatár két szélét akarja összekötni. Szinte sikerül neki. Egyik hídjárom a másik fölé emelkedik. Egyszerre összeomlik az egész. A tündéri kártyavár összedőlt. Minő nagy gyermek játszott vele? Aztán más játékot vesz elő. Tengert játszik hajókkal, mik odafenn a légben úsznak, kifeszített vitorlákkal. Behúzott vitorlákkal annál jobban tudnak repülni. Majd megint észreveszi a tündér a birodalmán végigrepülő légjárót, s azt választja ki rejtelmes játéka tárgyául. Az északi égen egy másik aerodromon alakja repül százszorta megnagyítva; átlátszó falain keresztül meglátszanak a mozgó alakok; szárnyai csapkodják a semmit, az űrt. És amikor az aerodromon a Koczebue Sund felett elsuhan, ott még egy harmadik játszótárs szegődik hozzá: egy harmadik aerodromon a feje fölött, de lefelé fordítva; abban is úgy mozognak az élő alakok, de fejjel alá függve, s annak a szárnyai is úgy verik a – semmit: de fölfelé csapva az égbe – az űrbe…

S így halad a lég vándora, kísérve a lég rémeitől, hallgatva a szelek nyögését, a föld visszhangját, a hattyúk jajszavát, hosszú csillaghullató éjszakákon és alkonyt nem érő időtlen napokon keresztül, jéghajnaltól, északfénytől kápráztatva, felmagasztalt érzékekkel, a múlt és jövő vízióival éber álmaiban, a földfelettiek közellétét érző ösztönökkel idegeiben, kínzó, gyötrő honszerelemmel minden gondolatában, s hazafájó családvággyal gyöngéd szívében: nem ez-e az út arra, hogy lelkét elveszítse élve?

S mikor az ember föltette magában azt, hogy erőszakolni fogja a sorsot; hogy nem hajt sem ösztönre, sem sejtelemre, sem víziókra, hanem utat tör a rideg számítások szerint ott, ahol nincs út, s aztán felkutatja embertörő fáradsággal még Polinézia valamennyi szigetét, keresve a Mangareva ércvizű tavaiban, a Maunaloa tengerszemeiben, a Gallaepagos-szigetek valamennyi kiégett kráterében az új elemet, és nem találja azt sehol. Végre még egyszer visszatér az Aleuti-szigetekhez, amiknek kedvetlen látogatója volt már egyszer. A ködeiről híres Unalaska sziget fölött már távolról lát egy felhőt lebegni, mely annyira különbözik más mindenféle felhőtől, hogy azt a gyakorlott szem rögtön felismeri. Az volkáni felhő. Közepe tömött, sötét, szélei pedig fehérek, rongyosak; az egész nem repül, nem változik, nem gomolyog; csak terjeng és foszlik.

Éppen ilyen felhők szoktak lebegni néha a Gyilkos-havas fölött is.

Tatrangi Dávid leszállt az Unalaska sziget közepébe, s ott a hozzájárulhatlan sziklamedence közepett talált egy gőzölgő dágványt. Ez burkolja folytonos ködökbe a szigetet. És az a dágvány, tavaival és gőzfúvó moffettáival együtt tele volt ichorral. A kiszáradt medencékben vastagon feküdt az ichorréteg, s a sziklák be voltak vonva jegeceivel. Olyan volt e sziget ichorgazdagsága a Gyilkos völgyéhez képest, aminő a kaliforniai és ballarati aranymezők kincsei a selmeci aranybányák termékéhez. Amazokért csak le kell hajolni és összeseperni.

Végre tehát megtalálta Dávid az ichor kifogyhatlan bányáját; de nagyon rossz helyen.

Az Unalaska sziget orosz területhez tartozik; az a Nihil országának tulajdona.

Cham sötét ivadéka

Mit csinált ezalatt Rozáli?

Azt, amit a többi asszonyok az Otthon államában: látott dolgai után.

S a jövő államának asszonyai valami egyébbel is el vannak foglalva, mint a háztartás gondjaival és a piperével.

Ez a két utóbbi is nevezetes feladatuk marad ugyan mindenkor. A család otthoni kényelme, a tisztaság a lakásban, az ízletesség a konyhában, a gyöngédség az ápolásban örökké tartó kizárólagos szabadalommal van a nőkre bízva; ők értik a gazdagság gyarapításának mikroszkopikus titkait, amiket a férfi érzékei fel sem tudnak fogni; arról sem szükség lemondaniok soha, hogy a divat országában uralkodjanak. Az nagy szerencsétlenség volna a világra nézve, ha a nők egyszerre lemondanának arról az ösztönről, hogy ők szépek kívánnak lenni, hogy tetszeni akarnak, s az egész iparvilágra nézve valóságos csapás volna, ha a nők a divat ellen puritán haeresist támasztanának. A leggazdagabb iparágak jutnának tönkre; arany, ezüst, drágakő, selyem fele értékére leszállana, millió és millió szegény ember maradna kenyér nélkül.

Sőt nagyon szükséges volt, hogy az Otthon város női lakossága a divatban is kezdeményező legyen, s versenyt támasszon a Néva felől jövő bizarr divathóbortoknak, mik a merészben, a kirívóban, az érzékingerlőben, s néha a visszataszítóban, a fertelmesben, az asszonyi alakot eléktelenítőben keresték a divat változatait. Ezzel ellentétben az otthoni nők divatja igyekezett egyesíteni a pompát a jó ízléssel; megközelíteni az eszményit; szebbé tenni azt, ami szép, emelni a természetes bájt; az Otthon női divatjában meglátszott a tanulmány a régi korból, eltanulása a népviseleteknek s azoknak eszményített átalakítása: poézis és festészet volt annak vezére; s egyike az Otthon állam leghíresebb hódításainak az volt, hogy divatját Európa-szerte még jobban viselték, mint a szentpétervári divatot, s az a két divat bizonyos rangfokozatot képezett a nők világában.

Azonban mindezeken kívül még sok nevezetes hivatás jutott a nőknek osztályrészül az új államban, ami nem csak társadalmi szokás szerint, de egyenesen közigazgatási úton lett rájuk bízva.

Női kezekre volt hagyva a gyermeknevelés, közegészségügy és munkaterjesztés feladata. A női leleményesség és gyöngéd tapintat aztán egész új rendszert alakított e szakmákban. Ők eltértek a régi konviktusok, ispotályok és fabrikák kaszárnyarendszerétől; célszerű decentrizálás, önkereste csoportosítás által a gyermeknevelésnek, egészségápolásnak, munkaszerzésnek családias összetartást szereztek.

A nők a békebíróságok, esküdtszékek tisztét együtt viselték a férfiakkal.

Igaz, hogy ebben a viszonyban sok hajdani költői fogalom erősen színét vesztette. Az Otthon költője nemigen válogathatott bálkirálynékban, nem írhatott le hevélyes vadászjeleneteket, vágtató delnőkkel, ha otthon és a jelenben akart maradni: ellenben annál több mondanivalója volt szemüveges elnöknőkről, betintázott ujjhegyű tollnokőkről, a mi inkább a szatirikus genrebe vezet; amiért egyébiránt az írónők viszont nem maradtak adósak a férfiaknak.

Ez volt az élete Rozálinak is.

Férje heteket, havakat töltött felfedező világkutatásaiban, ő maga naphosszant el volt foglalva elnöknői teendőkkel; ha pihenő órája maradt, azt gyermekei körében tölté. És mikor hazakerült is Dávid, rendesen olyan kedvetlen volt, hogy a viszontlátás örömpercét már a jövő óra elsötétíté. Oly szótlanul tudott maga elé bámulni, mintha nem látna és nem hallana maga körül semmit. Minden mozdulata elárulta izgatottságát; feledékeny, szórakozott volt. Asztalnál nem evett, s este szokatlanul bort ivott, míg az álom el nem nyomta, s álmai nyugtalanok voltak; összevissza beszélt. Aztán alig várta, hogy ismét továbbmehessen; s gyakran elfeledte, hogy búcsú fejében nejét és gyermekeit megcsókolja; úgy tért vissza a búcsúcsókért órajárási távolból.

Pedig az asszonyi szív minden században asszonyi szív marad.

Erre nem gondolt Dávid.

De gondolt valaki más.

Cham sötét ivadéka.

Hogy mi vitte erre a gondolatra Mr. Severust, annak többféle okát lehetne találgatni.

Nagyon indokolt lenne, ha gyűlöletből tette volna Dávid iránt, kinek sohasem bocsáthatá meg, hogy nemcsak a bank háromszázmilliónyi kincseit (az ő nézete szerint hiábavaló nagylelkűséggel) visszaadta, hanem hogy még azonfelül a gyors hírüladással az ő táviratait is megelőzte, s így őt óriási vagyonának megnégyszerezésétől elütötte. Ez a financier szemében már több volt, mint nagylelkűség. Ez perfidia volt az üzlettárs iránt. Ha ő maga nem akart nyerni a világbomlásból, állt volna félre, s engedte volna az üzlettársát működni. Annak a lelke lett volna rajta. Egy elvesztett félmilliárdot bizony nem felejtenek el olyan könnyen.

De talán egy más ok is lehetett, mely Severust e gondolatra hozta.

Neki most már a kiadott kétszázmillióját valahová el kellett helyeznie. Az ugyan sehol olyan jól nem kamatoz, mint ha visszateszi az Otthon bankjába, s osztozik annak nyereségében.

De meddig tart ez a nyereség? Meddig tart az Otthon maga?

Mint az állam titkaiba mélyebben beavatott, annyit tudott Mr. Severus, hogy a kis államnak két nagy válságot kell rövid időn kiállni.

Az egyik az alapítás utáni tizedik év lejárta.

E tizedik év után teljes joga van Sasza asszonynak így szólni Magyarország királyához: “a békekötés VII. pontja szerint 200 ezer magyar honvédnek a Duna-deltára kellett száműzetni tíz évig: ez idő lejárt, most hívd vissza onnan az alattvalóidat, mert az a sziget az én területem”.

Az természetesen nem fog megtörténni; az Otthon állam nem engedi magát a helyéből kiparagrafusoztatni; hanem ebből azután háború lesz. Mégpedig nem olyan háború, amelyiknek egy döntő ütközettel végét lehet vetni, hanem egy gyilkos, gyújtogató, véghetetlen háború, összerakva zendülésből, árulásból, fajharcból; késdöfésekkel, üszökkel folytatott mészárlás; aminőnek programját előre is élvezhetik azok, kik Mazrur proklamációit olvassák, amikkel az minden idegen fajt a magyar kiirtására lázít, ássa előre a tűzaknákat Magyarország minden vidéke alá. Egy ilyen irtó harcban aztán a segélyül siető Otthonnak magának is el kell pusztulnia, az Európa délkeletén összpontosított kereskedelemnek pedig okvetlen tönkrejutnia. S hozzá még az ichorbánya is fogy: pár év múlva alig lehet új gépeket kiállítani, a másra használt üveget sem lehet átidomítani, mert az egyszer kihűlt hyalichor a nagy tűzben megég ugyan, mint a gyémánt, de többé meg nem olvad.

Mindezen bajok megkerülésére vannak Dávidnak tervei; de azokat oly titokban tartja, hogy még két igazgatótársának sem fedezte fel egészen. Azok csak annyit tudnak, hogy mikor Tatrangi Dávid negyedévenkinti büdzséjét társainak bemutatja, abban rendesen egy tétel fordul elő, aminek ez a címe: Kin-Tseu. S e tétel után folyton szaporodó összegek, mik milliókra mennek, anélkül, hogy hasonló cím alatt valami fedezettel bírnának. Két társának csupán annyit szokott Tatrangi mondani, ha e tételnél megállnak, hogy ez “múlhatatlan szükség”; s majd megtudják, hogy mire való a tizedik évben, addig nem.

Hiszen azt, hogy mi az a “Kin-Tseu”, minden ember megtudhatja a földtani kézikönyvből: az a mennyei birodalomnak, Kínának egy tartománya, négy-ötezer négyszögmérföldnyi terület. – Hanem, hogy mi lakik ebben a Kin-Tseuban, azt maga Kína sem tudja; és a mennyei birodalom, amit a kínai faj “Tsung-Kue”, a mongol faj pedig “Kataj” országának nevez, négyezer évig felvitt krónikáiban nem bír egyéb hiteles tudósítást felmutatni “Kin-Tseu”-ról, mint hogy az a khokonoori hegyek közt fekszik s onnan ered a birodalom két óriás folyama: a Jan-Tse-Kiang és a Hoang-Ho, s hogy oda embernek közelíteni nem lehet, s ott semmi császár adót nem szedett soha. Amit beszélnek róla, az mind mese.

Valószínű, hogy a financiér minden áron meg akarta tudni, minő kulcsa lehet a jövő aggodalmas titkainak a Kin-Tseuban.

És végül – a fekete embernek a szíve is éppen olyan vértől hevül, mint a fehéré.

Rozáli szép volt.

Egyszer meglátogatta Mr. Severus Rozáli mintagazdaságát a Léti-szigeten, mely hírhedett volt különösen arról, hogy nagyszámú új állatfajok voltak rajta meghonosítva, miket azelőtt Európában nem ismertek; félvad állatok haszonhajtó jószággá szelídítve. Az afrikai kvagga, a tübeti dzsaggatáj, a kapföldi gnú, a törpe lovacska, a komrak, a szilaj musztáng, a himalájai jak, a fehér bivaly, a fényes gyapjút hordó alpaka s a kasmír kecske mind csordaszámra volt már itt elszaporítva, s innen vitték e hasznos teherhordó, tejelő, gyapjút, zsírt, húst adó állatokat Európa minden acclimatáló kerteibe és mintagazdászataiba.

Rozáli maga egész szenvedéllyel mutogatta és magyarázta meg vendégének gazdasági kincseit.

– Hát “egyszarvú” nincsen-e még itten? – kérdezé egyszer Mr. Severus egész ártatlan arccal.

Rozáli nagyot bámult rá e kérdés után, s azt mondá, hogy ez az állat a mesék országába tartozik, s Nagy-Britannia címerén kívül sehol sem található.

– De igen – szólt Mr. Severus egészen komolyan –, egy kínai tudományos könyvben le van írva ez állat: azonban egyedüli lakhelye a hozzájárulhatlan Kin-Tseu tartomány. Azt hittem, hogy Dávid barátom hozott önnek ilyen ritka állatot, mert ő sokat jár Kin-Tseuba, s sokat költ e tartományra.

– Sohasem hallottam ezt a nevet – szólt Rozáli elmélázva. – Micsoda ország az?

– Annyit tudok én is felőle, hogy Kína szélén van: Dávid öt év előtt fedezte azt fel, s innen sokan mennek oda; de vissza senki sem jött még onnan Dávidon kívül.

Ezzel átvitte a beszédet más tárgyra.

E naptól kezdve nagyon gondolkodó lett Rozáli. Valami rejtélyesre talált férje életében, akinél megszokta, hogy minden titkát elmondja előtte, akinek ha terve, ha új ötlete volt, azt már a keletkezés percében elmondá Rozálinak, akinek búvárlatait hogy megérthesse a nő, egész tudományos irodalmakat kellett végigtanulmányoznia, ki férje jártát-keltét az általa készített új térképeken figyelemmel kísérni megszokta – és most egyszerre megtudja azt, hogy van egy olyan hely a földön, melyet férje gyakran fölkeres, s melynek nevét mégsem említé neje előtt soha, melynek térképét sohasem mutatta meg neki.

Mi lehet abban az országban?

Van-e asszony a világon, aki erre a kérdésre választ ne akarna találni?

S a XX. század asszonyai nem hagyják magukat olyan könnyen kizárni a férfiak által a saisi titkok templomából. Vannak nő tudósok. Híres nyelvészek, orientalista, chinista hölgyek. A férfiak nem mondhatják többé: “ez diákul van, nem asszonynak való”; az asszonyok behatoltak a tudományok szentélyébe, s nem lehet előttük titkot tartani többé.

Rozáli védasszonya, elnöknője volt a nők tudós akadémiájának. Egy ülésben felszólítá az akadémia leghíresebb chinista tagját, hogy kutassa fel a kínai irodalomban azt a könyvet, melyből a Kin-Tseu tartományról lehet valamit megtudni.

A tudós nyelvésznő, kinek az Otthon állam nagyszerű könyvtára rendelkezésére állott, addig kutatott annak kínai termében, a kínaiak által She-Khu-sti-shu-nak nevezett irodalmi gyűjteményében, míg rátalált a keresett könyvre.

Ez Sze-ma-tsiang kínai történetíró munkájának egyik része, a Szan-hoang-pen-ki. Ebben jön elő a Kin-Tseu tartomány leírása.

A tudós nő ismerte Sze-ma-tsiang műveit, mikből már a Sze-ki több európai nyelvre, azok közt magyarra is le volt fordítva. Ez a legnevezetesebb történészük a kínaiaknak, ki e művében a mennyei birodalom őstörténetét írta meg, kezdve azt kétezer évvel a keresztyén időszámlálás előtt, s összegyűjtve mindazon krónikákat, amik a Heu-dinasztia idejéből fennmaradtak. Mint tudva van, a következő Ming dinasztia őse az elődei alatt írt könyveket halommal égetteté össze, s hogy valaki azokat újra le ne írhassa, négyszázhatvan tudóst elevenen elásatott. Mégis maradt még tömérdek régi irat elrejtve a templomokban, a nagy sziklaházban, az aranyládában s különösen egy palotában, melynek jáspistáblái, mik föld felé voltak fordítva, e takart oldalaikon rejték az üldözött tudomány betűit bevésve: a kínai hagyomány “ju-pan” név alatt örökíté meg e kőtáblák iratait. Ezeket Sze-ma-tsiang fedezte föl.

Sze-ma-tsiang tehát a leghitelesebb történetírójuk a kínaiaknak, aki ha hazudik, azt a legautentikusabb adatok nyomán cselekszi.

Hanem egy dolgot őszintén meg kell mondanunk.

A tudós chinista nőnek nem volt türelme a bírálatokat is végigtanulmányozni, amiket az európai és kínai tudósok a bölcs Sze-ma-tsiang műveiről írtak, különben tudta volna, hogy azok régóta különbséget tesznek e nagy író históriai munkái és regényes meséi között, s ha ezt tudta volna, akkor mindjárt eleve megmondja Rozálinak, hogy “asszonyom, ha Sze-ma-tsiangtól akarsz valamit olvasni, vedd meg a Sze-ki utolsó köteteit, azok legkevésbé unalmasak; de a Szan-hoang-pen-kit ne kívánd olvasni, azt még nem fordította le senki, mert tele van olyan mesékkel, aminőknek kinyomtatásaért az ember Európában az ,erkölcsrendőrséggel’ jön összeütközésbe”.

Ahelyett a tudósnő, amint megkapta a keresett könyvet, rögtön maga elé csapta a Nan pokuan-hoa-wei pion című szótárt, s hozzáfogott a fordításhoz.

Akkor aztán, mint igazi nyelvtudós, nem látott többé maga előtt se poézist, se morált; csak szótárt, nyelvtant és szókötést, s fordította a kínai alulról fölfelé írt sorokat egymás után, nem törődve azoknak tartalmával.

A Szan-hoang pen-ki az elején leírja a Kin-Tseu tartomány hozzájárulhatlan határait; azután egész komolyan előadja annak természeti sajátságait, lefesti növényeit, állatait, a virágokat, miknek kelyhében a virággal együtt élő és elhervadó madárka lakik, a gyümölcsöket, miktől az ember szerelemittassá lesz; a rózsákat, mik nappal illatoznak, éjjel világítanak, a lepkéket, mik mézet gyűjtenek, mint a méhek; a tyúkokat, amik igazgyöngyöket tojnak, az egyszarvút, mely a lóhoz hasonlít, a kígyókat, miknek fejében gyógyerejű drágakő van; a sárkányokat, a mik repülnek, a halakat, amik éjszaka énekelnek; a fákat, amiknek leveleiről folyvást hull az eső; a majmokat, amik házakat építenek; a kutakat, amikből víz helyett tűz jön fel, a csigákat, amik selymet eresztenek, mint a selymér, s az őzeket, amik illatszereket hordanak, s a roppant koronás sast, mely az embert megbírja a hátán.

Keverve a mesést az igazival, ami legveszedelmesebb neme a csalásnak.

Mikor aztán csodahegyekkel, folyamokkal, tavakkal (amik közül a legnagyobb, a Sa-hi-tó, azzal a sajátsággal bír, hogy ha a hajós “tenger”-nek nem nevezi, hanem “tó”-nak, megharagszik, s a parthoz veri a hajóját), azután meg a madarakkal és állatokkal elkészült, akkor áttér a kínai író az emberi lakosságra s annak szokásaira.

A férfiak rútak és rossz termetűek; hanem a hölgyek annál szebbek.

Sze-ma-tsiang érzéki elragadtatással írja le a Kin-Tseu-hölgyek bájait, semmit ki nem feledő részletezéssel; az egy ország, tele olyan szép asszonyokkal, aminők az egész mennyei birodalomban nem találhatók.

Szól azután szerző a nép szokásairól.

Az istenséget ember alakban imádják. Éppen, mint a szomszéd országban, a Szi-Tsangban (mit az európaiak Tübetnek neveztek el). Egy szép ifjú férfi a kin-tseuiak istene.

De hol veszik ők a szép férfit, mikor náluk a fiúgyermeknek már születésekor bezúzzák az orrát, hogy rút legyen, mint a többi?

A koronás sas hozza nekik az istent. Ez, mikor “érzi” az idejét, lejön az égő tűz hegyei közül, s szerte kóvályog a szomszéd országok fölött, míg kiszemeli azt a férfit, aki új istennek alkalmas. Az elé leszáll, azt hátára felveszi, átrepül vele a Khokonoor vagy Küen-Lün havasain, s leszállítja az égő kutak városába. A Kin-Tseu népe ott várja már a nagy templom körül; a megvénült régi istent eltüntetik, az újat diadallal fogadják, s aztán elmondja a szerző, hogy hogyan teszik meg istenné.

A Kin-Tseu tartományban a nők uralkodnak: a férfi ott rabszolga, igavonó; nők a hadserege, udvara, papi rendje az ifjú istennek, mégpedig csupa ifjú, szép, lángvérű nők. Ebből a konstellációból azután Sze-ma-tsiang fantáziája azzal a szabadsággal alkotott változatos történeteket, amelyet csak a kínai múzsák engednek meg, akiknek kertjében ismeretlen növény – a fügefa.

A tudós nyelvésznő lefordított lekiismeretesen mindent. A régészre nézve nincs semmi botrányos. Sőt, szentségtörés volna csak egy szót is elhagyni vagy megváltoztatni olyan nagybecsű hagyományokból, amiknek betűi jáspistáblákra voltak vésve, papiruszlevelekre, áloérostra, halhártyára, hattyúbőr pergamenre, teakfa deszkára, tintahalfestékkel, cinóberrel, aranymázzal írva, ónirallal róva, viaszba karcolva; templomokban őrizve, aranyládákban tartogatva, négyezer év penészétől belepve!

És elvégre is – Rozáli már férjes nő, akinek mindent lehet olvasni, veszedelem nélkül.

Rozáli tehát megkapta a Szan-hoang-pen-kit híven lefordítva, s megtudhatta belőle, hogy mi lakik a Kin-Tseu tartományban.

Hiszen Rozáli okos asszony volt. Ismerete, ítélő tehetsége volt annyi, hogy Sze-ma-tsiang történeteit igaz történetekül el ne fogadja. Goromba mesékkel őt vízre vinni a kínainak sem lehetett.

Hanem van egy tárgy, aminél megszűnik minden bölcsesség.

Az az egy igaz lehet, hogy a Kin-Tseu asszonyai olyan szépek – és olyan szerelmesek! Szebbek és szerelmesebbek, mint az európai nők.

S abból aztán minden egyéb lehetetlen mese igaz történetté lehet.

Miért titkolja Dávid neje előtt Kin-Tseu létezését? Miért nem szólt előtte soha egyedül arról, hogy ha e tartományba utazott, holott minden más útját a legapróbb részletig el szokta előtte mondani?

Miért visz oda sok pénzt, ahogy Severus kibeszélte?

Miért nem enged onnan senkit idejönni, aki hírt mondhatna arról, hogy mi történik a hozzájárulhatlan Khokonoor és Küen-Lün bércei között?

Ha a kin-tseui asszonyok az égből szokták várni az Istent, kit a koronás sas hoz számukra a hátán: nincs-e Dávid birtokában ez a koronás sas? S mikor ő leszáll repülő csodagépével a világtól elzárt népek közé, nem hihetik-e azok méltán, hogy ő az isten?

S Rozálinak nem volt kedve a férjét akármely országnak is odaengedni – istenül.

Hisz ő is imádta férjét.

Ez olyan tövis volt most már a szívében, amiből nem tudott kigyógyulni.

Valahányszor Dávid ezentúl hazatért valami útjából, Rozáli folyvást gyanakodással fürkészte arcvonásait, feljegyzé szavait, és magyarázatokat vont el azokból.

Kedvetlenségét, izgatottságát hajlandó volt elhidegülés jelének venni.

Dávid idegei túl voltak feszítve a légi utazástól; a féltő nő egészen más okait látta annak. S midőn a férj elmélázó tekintete előtt a távol tűzokádó hegyek füstbombái keringtek, s a forróvízlövellő geizerek tündérei járták a bűvtáncot: e merev elbámulásban a nő a kin-tseui emberisten ábrándozását vélte látni, ki előtt most tobzódó hölgyeinek csábtáncot lejtő tündéralakjai lejtenek, csókszórva, szemvillogva, buján, élvetegen hajlongva, szétszórt fürteiktől csak rosszul takarva – ahogy azt a tudós Sze-ma-tsiang leírta.

Rozáli szerencsétlen volt.

Ennyit sikerült már Severusnak elérni.

S a szerencsétlenség már jó kulcs egy szép nő ajtajához.

Következett a második lépés.

Severus következetes volt: Dávid pedig gyanútalan. Azt hitte, hogy minden embernek csak az ország sorsa fekszik a lelkén, mint őneki.

Egy napon azt mondá Tatrangi az igazgatótanácsban, hogy neki szüksége van teljhatalomra, hogy Sasza asszonytól az Aleuti szigetcsoportot megvegye. Előre meg sem mondhatja, mennyi pénz kell hozzá; mert bármennyit kér is a Nihilország kormánya, azt meg kell neki adni. Azt azonban társainak sem mondta meg, hogy miért kell az Aleuti-szigeteket bírniok. Severus mosolygott.

– Akkor legjobb lesz, ha ön maga megy el a pavlofszki kastélyba, hol Sasza asszony udvarát tartja. Önnek különös szerencséje volt mindig e nővel.

– Jó, elmegyek – mondá Tatrangi.

Ez volt Severus tervében a második lépés.

Hanem aztán valaki egészen elrontotta az egész tervét.

Dávid, mikor családjához visszatért, hideg, száraz hangon tudatá Rozálival, hogy holnap hosszabb időre el fog távozni.

Rozáli hallgatott, és mint jó háziasszony, maga rendezé el férje számára az úti készülékeket.

Mikor aztán sokáig ott látta ülni férjét maga előtt, mélázva, szótlanul, egyszer odahajolt hozzá gyöngéden, s minden idegében reszketve, még reszkető hangon is e kérdéssel lepte őt meg:

– Kedves Dávid, mondd meg nekem, kérlek, mi az a Kin-Tseu ország?…

Dávid, mintha villanyütés érte volna, összerezzent. Eddig mélázva bámuló szemei szikrákat szórtak, és arca elveresedett.

Egy olyan látnoki pillanat támadt e kérdés után lelkében, mely, mint a villám, egész téjákot világít meg egyszerre.

Ezt a nevet csak hárman ismerik: a három igazgató.

Kin-Tseuba sokan elmentek már innen; de onnan ki a világba se ember, se levél nem mehetett soha.

Hogy tudott meg róla valamit Rozáli? Ki árulta el azt neki? Mi oka volt rá? Mit hisz most Rozáli?

Mind e kérdések egy pillanat alatt keletkeztek Dávid szívében, s abban a pillanatban a válasz is megjött rájuk, mintha kérdés s válasz egy villanysugár két átellenes szikrája volna.

Nem felelt Rozálinak semmit; felállt, elhagyta szobáját, s ment Severushoz.

– Uram – monda neki. – Meggondoltam a dolgot. Én nem megyek a pavlofszki kastélyba Sasza asszonyhoz.

– Ah! – szólt Severus iróniával. – Talán az úrhölgynek vannak kételyei.

– S ha vannak, azokat tisztelni kell. Én nem ismerek olyan magas árt, amiért nőmnek egy keserű órát engednék szerezni.

– Ez dicséretes felfogás. Tehát ki fog Sasza asszonnyal alkudni az Aleuti-szigetekre?

– Ön.

– Én? Akkor azok sokba fognak kerülni. Alig hiszem, hogy Kleopátra az én fekete pofámra azokat öt kopekért átengedje, mint a Duna-deltát önnek.

– Mindegy. Meg kell értük adnunk minden árt.

– Jó. Én elmehetek, ha szükséges, de mégis jó volna tudnom, hogy mi az, amit megveszek, hogy mit ígérhetek érte. Egy-, két- vagy tízmilliót.

– Ígérhet ön érte százat, kétszázat.

– De hát mi van ott? Arany? Platina? Gyémánt?

– Ma csak én tudom még, hogy mi van ott. Ha önnek megmondom, csak ketten fogjuk tudni a világon. De őrizze ön magát, hogy egy harmadik meg ne tudja e titkot, mert attól függ jövendőnk. A világ jövendője.

– Kezem rá.

– Tehát megmondom önnek. Az Aleuti-szigeteken van egy kincsbánya – nem aranyból, nem gyémántból –, hanem ichorból.

Severus arcán e szóra egy sugára az önkénytelen, őszinte örömnek villant keresztül. Jobb szellemének ébredése volt az. – Ez esetben fölösleges volt becsületszavamat lekötnöm – monda meghatottan –, e titkot oly kevéssé árulhatnám el, mint ahogy nem képes valaki megenni – a saját fejét.

– Vigyázzon ön. A világ legravaszabb asszonyával lesz önnek dolga.

– A világ leghidegebb vérű emberének. Az Aleuti-szigetek nélkül vissza nem jövök.

Dávid arra a gondolatra jött, hogy Severus árulkodása Rozáli előtt a bosszú és spekuláció műve volt. E fontos felfedezés mind a kettőt kiengesztelheté, kielégítheté. De hátha a harmadik indok is ott volt!?

Sietett haza. Rozáli félelemsápasztotta arccal jött eléje. Dávid hevesen ölelte keblére a nőt, és csókjaival árasztá el.

– Búcsúzol? – kérdé Rozáli.

– Nem. Itthon maradok, s aztán mindennap veled leszek. Mondom.

S ismételve, végtelen szerelemmel ölelé szívéhez egyetlen boldogságát. Csak most vette észre, hogy amíg ő a világot megmenteni fárad, itthon közel volt hozzá, hogy elveszítse saját egész világát.

Kin-Tseu

Dávid a légjáró segélyével sok világát felfedezte már az ismeretlen földnek, de egyet mégsem ismert ki egészen.

Azon világ az, amelyet hétezer év óta tanulmányoznak a történetírók, Mózestől kezdve Gibbonig, és a látnokok, Homértől kezdve Shakespeare-ig, mégsem ismertek ki: ez az asszonyszív világa.

Ide nem segít az aerodromon.

Azt hitte Dávid, mikor Rozálit oly forrón átölelte, s a rég elfeledett csókokkal ismét elhalmozá, hogy mármost abban az ismeretlen világban helyre van állítva a béke.

Ó, be nagyon csalódott.

Mikor egyszer a féltékenység fantáziája felhevül, annak a délibábja egész nap dolgozik. Megkap egy kaktuszkórót a láthatáron, s csinál belőle egy pálmaerdőt, tükröt tart a tiszta égre, s mutogat benne városokat, mik sehol nem léteznek.

Rozáli imádta férjét, s ez a bálványozásig menő szerelem adta neki azt a rossz tanácsot, hogy Severusnak levelet írjon, mikor megtudta, hogy annak Oroszországba kell utazni, és ott maradni bizonytalan időkig.

A féltés lelke látnok. Rozálinak megsúgta valami, hogy Severusnak azért kell most az Otthonból eltávoznia, mert a Kin-Tseuról fecsegett Rozáli előtt.

Rozáli tehát ezt írta Severusnak:

“Uram, ha tud ön még meg valamit Kin-Tseuról, tudassa velem. Nekem mindent kell tudnom. Az engem nagy dologra fog elhatározni.”

Severus lelkületére az a levél nagy hatással volt. A féltő nők, a megsebzett szívek bosszúállásai világtörténeti sarkpontok. Severus maga részére magyarázta kedvezően a levél végszavait, s jövendő nagy veszélyek spóráit fogadta be azzal lelkébe, amik egy napon rettentő termést fognak adni.

Pedig hát rosszul értelmezte azt.

Amire a fájó szívű nő készen volt, az nem a bosszúállás. Annál magasabb kín az: halálvágy. Rozáli arra gondolt, hogy ha Dávid Isten akar lenni, akkor ő se legyen ember többé: majd lesz szellem. Meg tud halni. Ő is el tudja cserélni férjét egy fekete vőlegénnyel, de az nem a néger, hanem a halál.

És aztán két ilyen egymással összeforrott lélek, mint Dávid és Rozáli, annyira együtt él már, hogy egymás gondolatait gondolja. Mikor távol vannak, akkor is oly közel vannak, hogy egymás kezét megfoghatják.

Hasztalan a mosoly, a derült kedv Rozáli arcán, Dávid csak azt olvassa a mosolygó vonásokból, hogy a nő arra gondol: vajon mit csinálnak Kin-Tseuban? Hasztalan Dávid visszatért gyöngédsége, atyai örömei: Rozáli még akkor is azt olvassa ki szemeiből, midőn nejét, gyermekeit csókolja: vajon mit csinálnak Kin-Tseuban?

S jól eltalálják mind a ketten.

Mind arról gondolkoznak.

Dávid pedig mindent elkövet, hogy Rozáli nyugalmát visszaszerezze. Mellette van éjjel és nappal; csupán a délelőtti órákat tölti – szokás szerint – hivatalában, a nagy hexagon igazgatósági palotájában. S ott valószínűleg elég komoly dolgai lehetnek, miután Severus távolléte alatt annak a szakmáját is ő kormányozza.

Csakhogy az asszonyok, akik gyanakodnak, számítani is tudnak.

Dávid azt mondta Rozálinak: “Mindennap itt leszek veled; mondom.” S nála ez a szó az eskünél erősebb. Meg is tartotta azt. De azt nem mondá: “és az alatt soha Kin-Tseuba nem megyek”.

Pedig Kin-Tseu csak 38 hosszúsági foknyi távolban fekszik Otthontul, s Dávid repülőgépe 19 fokot halad egy óra alatt; két óra oda, két óra vissza. Mindennap játszhatja Kin-Tseuban azt az istent, akit a nők imádnak, s itthon nem tudhat felőle senki semmit.

S a nők sejtelme prófécia!

Azon három hónap alatt, mi Severus eltávozása óta letelt, Dávid tizenkétszer járta meg az utat Kin-Tseuba; amiről nem szólt senkinek, amit eltitkolt neje elől; csak pár órai ott időzés végett. Ez időt lopta nejétől, lopta hazája közügyeitől, lopta erős fogadásától.

És mégsem volt tolvaj, áruló, hitszegő.

Mert az, ami Kin-Tseuban van, drágább az élet minden boldogságánál, drágább nőnél és gyermekeknél, drágább a becsületnél!

Hajh, mi lehet ilyen rettenes kincse az ismeretlen földnek?

Azt megtudjuk rögtön.

A kínaiak nevezték azt Kin-Tseunak, a tübetiek Pamirnak, a mongolok Ladakh országnak, és mindannyira nézve a mesék birodalma volt az.

A kínai őstörténetíró óta több tudós foglalkozott e megközelíthetlen országról szállongó hagyományok összeszedésével. Mindannyi onnan indult ki, hogy egyszer valamikor volt az ismeretlen országnak összeköttetése a külvilággal, hanem egy nagy földindulás eltemette a kijárat völgyeit, s azóta el van zárva a Kin-Tseu minden világtól. Jobban elrejtve, mint volt Amerika az óceán által Kolumbus előtt, amikor létezéséről csak karthágói Hanno regéi, s az izlandi cethalászok hagyományai meséltek. Éppen így mesélnek a Kin-Tseuról, a Pamirról, a Ladakh országról. És ezt is egy egész világelem rejti magában, mely járhatlanabb, mint a tenger: a sziklák világa.

Harminc hosszúsági fok és húsz délöv határozza a területet, melyet a sziklavilág Ázsia közepén elfoglal. Mintha egész Francia-, Németország, Magyarország és Ausztria, az al-dunai tartományokkal együtt egyetlen bérctömkeleg volna. Nem hegylánc, de hegyláncok torladéka, egyik hegygerinc a másikon keresztül fektetve; örök hó fedte csúcsokkal, mik közt a Dhawalagirit tartották a föld legmagasabb bércének, kétszerte nagyobb volt a Kárpát hegy lomnici csúcsánál. És már a múlt században elveszíté a Dhawalagiri királyi rangját. Everest a Himalája csúcsai között még magasabb hegyet talált; s a Mount-Everest sem volt a legmagasabb hegy a világon; túl rajta, Tübettől északnak még magasabb hegyóriások emelkednek, de már azokat nem lehet megközelíteni.

Egy sziklavilág van ott, mely akkora, mint fél Európa, s mi van rajta belül, azt nem tudja ember.

Ázsia két legnagyobb folyama ez ismeretlen hegyvilágból ered: a Jan-Tse-Kiang és a Hoang-Ho; de mikor ezek már az emberjárta vidékbe alászakadnak, százöles zuhatagokban omolva alá egymásra fekvő sziklafalak közül, akkor már azok kinőtt nagy folyamok. Mely vidékeket jártak be addig, míg így megnőttek, mely mellékfolyamokat vettek fel magukba a fennsíkok völgyeiből, hol pihentek meg nagy tavak alakjában, minő partokat mostak tán termékenyítő áradással, arról nem tud senki.

Három hatalmas nagy nemzet hatol előre Ázsia belseje felé. Mindegyiknél hatalom és kultúra.

Dél felől az angol foglal nyomot nyom után, gazdagsága, gépei, szívós erélye meghódítják számára a sivatagot; de e hegyek előtt meg kell állania; ezek nem eresztik odább sem távírdáit, sem vasutait, sem tudós kutatóit.

Keletről a kínai tartja magát e hegyvilág urának, s krónikáiban őrzi a hagyományokat, amik szerint még összeköttetése volt annak belsejével, s mutogatja a nagy alagutat, melyet Xio császár kezdett el fúratni a Fang hegyen keresztül, hogy újra megtalálja az eltakart országot, ahol a kutioni szelíd tigrisek laknak, amiket házőrző kutyák helyett használnak, ahol a Pe-ci gyümölcs terem, áldás az ínség idején; ahol a Paping-hegy éjjel világít, mint a hold; s még a rajta lakó pókok és kígyók is fénylenek a sötétben; hol a Hajang-hegy folyamában halak teremnek, négy úszszárny helyett négy lábbal ellátva, hol a Hoang-Cio-Ja állat lakik, mely télen hal, nyáron madár; hol a vízi tehenek kijönnek a tavakból az igazi tehenekkel tülekedni, hol a honani repülő tekenősbékák a hegyormokon hallatják zivatarhirdető füttyentéseiket; hol a Xan-Tengi selyembogarak kész kelmévé szövik selyemszálaikat; hol a Huon-Fo Kien-i szarvas emberek föld alatti városokat építenek, s a Fe-Xe fenevad, melynek emberfeje van, emberhúsra vadászik; hol a tyúkok toll helyett gyapjút hordanak, s a Lúva madárral az emberek halakat fogatnak; hol a vasdisznók tenyésznek, mik megtámadóik ellen hegyes sertéiket fegyver gyanánt felborzolják; ahol a “napmadár”, a csodaszép Fung-Hoang, melynek képét a kínai császárok címerükben viselik, élő testben található még, fészket rak és költ; hol a szuchueni páviánok az erdőkben az asszonyokra leskelődnek, akik iránt emberi vágyakat éreznek (rettentő hybridum, ha sikerre vezetne), s ha már a páviánok így, hát még az emberek magok! Holott fel van jegyezve, hogy a kínai császárok sok száz év előtt a jang-kheu-fui hölgyeket vásárolták arany és gyöngy értéken, s azokból telt ki környezetük, kik közül a Ciam-Caják a felolvasó, írástudó hölgyek, a Tatujánák az énekelők és táncosnők, a Sia-Aták pedig a konyhaművészet és csemegetár felügyelői voltak. És mindezektől egy nagy földrengés egyszerre elzárta a mennyei birodalmat. Kijárás ez országból csak a két folyam medrében van; s zuhatag ellen úszni ki tud? Még a hal sem.

Észak felől végre a nagy orosz nemzet fogja körül érckarjaival a sziklavilágot. Századok óta nyomul előre; meghódítva mindent ami pusztaság, sivatag, vadon. Kozák, kirgiz, baskir, turkoman hordái beszáguldják a hajdani mongol birodalom minden országát, s áldást és civilizációt hordanak magukkal. A kozák portyázók nyomán megtelepül az orosz birodalom száműzötteinek népe, s a szabad szellem mártírjai új hazát alkotnak a sivatagból, s amint ekevasaikkal előbbre tolják a kenyérteremtő világot, szívós jellemük, rideg erkölcseik, keresztyén vallásuk jóltevő világként árad el a letarolt keleten.

A hódítóknál még egy nyommal előbbre járnak a tudásszomj bajnokai, a felfedező tudósok, angol, kínai, orosz egyaránt. A legutolsó teleptől még egy láthatárnyira le vannak tűzve a hegytetőkön a tudós hegymászók jellobogói.

S még aztán van egy emberosztály, mely előtte jár a tudományos utazónak is: a civilizált népek elátkozottai. A rablók, gonosztevők, kiket Anglia az afganisztáni fegyintézetekbe száműzött, kiket Oroszország az urali bányák, a koliváni huták méreglevegője közé elzárt, a flipampámok, kiket Kína a Fang-hegyi alagút törésére kényszerít, s kik aztán egy-egy zivataros éjjel rekeszeikből kitörnek, őreiket legyilkolják, s aztán menekülnek még mélyebben a hegyek labirintja közé; az angol bagno-rabok nehéz vasakkal lábaikon, mik bokáikon örökké gyógyíthatatlan sebeket törnek, az orosz elítéltek felhasított orrcimpákkal, s a kínai flipampámok levágott fülekkel, s ott azután lesznek belőlük gonoszabb rémek, mint a rabló turkománi volt, mint az emberevő Fe-Xe állat maga. Némelykor aztán egy-egy ilyen kóbor gonosztevő, kifáradva a természet és emberiség ellen folytatott küzdelemben, visszatér börtönéhez, és könyörög elhagyott láncaiért. Még az ily visszatérő gonosztevő martalóc is kincs a tudományra nézve. Tapasztalatai új adatok, mik a földismét gazdagítják. De még a bagno-rabok, a kergetett gyilkosok a hasított orral s a fülvesztett flipampámok sem jutottak el odáig soha, ahol a Kin-Tseu országa kezdődik.

Európai tudósok pedig éghajlati összevetésekből arra a megállapodásra jutottak, hogy az egész Kin-Tseu létezése alapjában mese; a Khokonoor, Küen és Himalája hegyek által összeszorított világrész emberi lakhely nem lehet: ott örök tél uralkodik, ott minden tenyészet lehetetlen.

Egyszer aztán jött valami új felfedezés, ami ezt az állítást határozottan megcáfolta.

A kínai kormány aranymosói a Jan-Tse-Kiang partján egy nevezetes találmányra akadtak.

Az egy vízi építmény roncsa volt. Sajátszerű alkotás. Hasonlít a hajóhoz is, a malomhoz is, alkatrészei bambuszból és rotangból vannak, belsejében egy készülék fogaskerekekkel, korongokkal, miknek feladata, úgy látszik, két kemény fatörzset egymáshoz dörzsölni, amik aztán valami közéjük hulló növény magvait őrölik lisztté. Ez a mag háromszegletű, a tengerinél apróbb, vörös színű, egész ép szemeket találtak még a hengerek közé szorulva. És különösen a hajófenékből haránt lefelé menő vékony bambuszcsövek üregeiben. Kétségtelen volt, hogy ennek a roncsnak a zuhatagon keresztül kellett ide jutni; először azért, mert ilyen alkotású malom az egész kínai birodalomban nincs; másodszor azért, mert a bambusz és rotang tíznapi járásra nem terem; az már dél-kínai növény, s fölfelé a malom nem úszhatott. És végre, mivel azt a háromszögű lisztes növénymagot senki sem ismeri.

E lelet nagy zajt ütött a tudományos világban, a talált növénymagokat a világ minden kertészei iparkodtak csírázásra bírni, hogy megtudják, minő növény támad azokból; de az a mag, amint a csíráját levegő érte, egyszerre elhalt. Végre egy kínai tudós rájött, hogy hiszen ez az a mesés Pe-ci növény magja, mely csak víz fenekén tenyészik. Megkísérték azután vízbe elültetni, ott kikelt, és kifejlett növényt tenyésztett.

Most jöttek azután rá, hogy mi volt az a megtalált roncs. Az nemcsak malom volt, hanem egyúttal vetőgép is; mégpedig sorvető. A hosszú haránt bambuszcsövek hivatása volt a vízfenékbe lerakni az új vetés magvait.

De ezzel a felfedezéssel aztán még bonyolódottabbá lett a talány.

Ha ez a roncs a Jan-Tse-Kiang forrásától jött, akkor azokon a hegyeken belül valahol olyan égalji viszonyoknak kell lenni, amik mellett a bambusz és a rotang erdőszámra díszlő növény lehet: talán egy védett, mély hegyöbölnek; s ha azon a vidéken már annyira jutottak a bennlakó népek, hogy a víz fenekét is bevetik liszttermő növényekkel, az először is igen kifejlődött míveltségi állapotokat árul el, másodszor pedig azt, hogy ott a népesség annyira túl van már szaporodva, hogy a termő szárazföld nem képes eltartani, s minthogy körülzárt sziklavilágából semerre ki nem mehet, kénytelen a víz fenekét is kenyér alá mívelni, s úgy látszik, hogy jó sikerrel, a Pe-ci növény magja hasonló lisztet ád a sulyoméhoz és gesztenyééhez, ennek nem árt az aszály, fagy és jégeső, mindig terem. A Kin-Tseu tartomány létezése tehát nem mese; ott emberek laknak; mégpedig gondolkodó, szorgalmas, munkás emberek.

Kár, hogy azokat a betűket, amik a roncs bejáratának küszöbére fel voltak róva, senki sem tudta elolvasni, pedig az egész világ minden régésze összefutott a találgatásukra. Nem hasonlítottak azok semmi eddig ismeretes írásjegyekhez.

Egyszer egy magyar tudós is megtekintette ugyan e betűket a pekingi múzeumban, de az sem mondta, hogy értene hozzájuk.

Az pedig Tatrangi Dávid volt. És ő az első tekintetre ráismert a betűjelekre, mik a csík-szeredai templomfelirattal azonosak. Az ószékely-hun jegyek azok. A küszöb egyik fáján ez állt: BUNGOR. BÁ FOROGÁ, a másikon ez ISTEN. LÁD. ÁRMÁN. NE BÁND.

Aki ott eltemetve lakik, az az ősmagyar nemzet!

És Tatrangi Dávidnak volt elég önuralma, mikor ezt felfedezte, komor arccal fordulni el a drága jelektől, s azt mondani a körülállóknak:

– Nem tudtam meg semmit.

Tatrangi Dávid e naptól kezdve erős kitartással kezdett hozzá a Kin-Tseu ország felfedezéséhez.

Az eszme szülemlésekor azt hitte, hogy ez gyors és könnyű munka lesz. Megvan az útmutató: a “Sárga folyam”, mely a roncsot Kin-Tseuból idáig hozta, s megvan az aerodromon, mely a folyamóriás zuhatagai mentében is megtalálja az utat. És mégis évekig nem boldogult e vállalatával. Legelső akadálya volt a felkutandó tér iszonytató terjedelme; több mint negyvenezer négyszögmérföldet tesz ki az a hegyvilág, amit a Himalája, Khokonoor, Hindukush, Kara-Koram és Küen-Lün hegyei határolnak körül; e hegytömeg tízezerről huszonnyolcezer lábnyi magasra torlaszodik fel, s az aerodromon már e magaslaton felül alig emelkedhetik még párezer lábnyira, mert ott fenn a légkör nagyon ritka, a lég villanyossága enyészőfélben, ellenben a hegycsúcsok crystallodja zavarólag hat a repülőgép villanykészülékére. Emiatt a léghajós nagy látkört nem szerezhet magának; s ami e látkörbe esik is, annak háromnegyedét a hegyormok takarják; csak azt veheti ki, ami éppen alatta van. És azt sem mindig. Forró napokon a hegygőz (Höhenrauch) fekszik a bércvilágon, különösen a kelet-indus zsangálok tájékán, s ez a mély völgyeket oly tartós homályba burkolja, hogy felülről semmit sem lehet bennük megkülönböztetni, a léghajós kénytelen leszállni a völgybe, ha meg akarja tudni, mi lakik ott. S újra felszállnia hiú kutatás után, s más völgyöblöt keresni. Máskor meg öt-hatezer négyszögmérföldnyi területet hetekig eltakarva tart az alant járó felhőréteg, s a légjáró tehetetlenné válik a felhőszőnyeg miatt, melybe ha leszáll, könnyen összezúzódhatik. Akárhányszor megeshetett a kutatón, hogy elrepült a keresett hely felett anélkül, hogy sejtett volna felőle valamit. Azután a kalauz folyam is cserbehagyta. A Jan-Tse-Kiang e sziklaországban még egy oly hosszú tekervényes utat fut meg, minő az egész Tisza, eredetétől a torkolatáig. Néhol megáll tónak, másutt meg két ölre összeszorult szűk hegyszoros medrében vágtat viharsebességgel. Egyszer aztán egészen eltűnik. A vulkáni rombolás egy hegyláncot döntött föléje, s most annak a düledékei közül rohan alá a folyam. Mikor aztán Dávid az útban álló hegygerincen túlemelkedik, már nem látja a “Sárga folyam” folytatását sehol; az egy hosszú sziklaalagútban tűnt el, melynek elég magassággal kell bírni, hogy padmalján az elhozott malomépület össze nem morzsolódott. Hanem az aerodromon ez alagúton csakugyan nem mehet fölfelé. (A múlt században vállalkozó angol hajósok a kínai kormány segélyével csak a Pojang-tóig bírtak a folyamon előhatolni, s annak térképét fölvenni; Bethun kapitány Wutsangig mehetett csak.)

A nappal nem mutat egyebet Tatrangi előtt, mint egymást váltó bérceket, havasokat, jéghegyeket, jégmezőket, és aztán mély, sötét völgyeket, miknek fenekén hegyfolyamok tajtékzó kígyói tekergőznek alá; néhol egy-egy folt cédruserdőt, a völgyekben gyakran rátalál Dávid azokra a sajátszerű fákra, miket yabagére név alatt ismerünk; ezek nem fölfelé, hanem földszint nőnek, hosszában a földhöz lapulva; egyedüli lakói a rideg éghajlatnak; míg ugyanazon hegyek túlsó oldalán gyönyörű erdők terülnek a deodora fenyőből, s kétezer lábnyival alantabb, a fennsíkon már kelet-indiai növényzet díszlik. Tatrangi végre az éjszakához folyamodott. Ahol emberek laknak, ott este tűz szokott égni. Ha nappal eltakarja őket a hegygőz, éjjel el fogja árulni a tűzhelyek világa. Ezentúl éjjel járt a felfedező útra.

Egyszer aztán megtalálta, amit keresett.

Éjfél után, mikor lassú repüléssel haladt észak felé, egy alant széttáruló völgyben egyszerre egy csoport fényt pillantott meg, melyek egymástól látszólag csekély távolban a lapály ezüst ködein átviláglottak, távolabb a fénycsoportozattól egy magasra fellövellő láng tört elő.

Az ott egy város! – gondolá Dávid. – Éjfél után ami emberlakta helyen világít, az csak utcai lámpa lehet; tehát előhaladt kultúra városa, amely már világított utcákat ismer. Az a magasra lobogó fény pedig valami gyár kéménye. Itt civilizáció van honn.

Dávid hevült agyában tarka képei pezsegtek a feltalált ősfaj közé leszállás ábrándjainak; a hajó üvegfalát kalapáccsal döngetve, messze elringó harangszóval adott jelt a völgy lakóinak, s hívé már, hogy az álmaikból ébredezők hogy bámulják az égből alászálló szárnyas gépet, mely világít, mint a csillagfény; s hogy borulnak le majd arcra a férfi előtt, ki hozzájuk a mennyekből száll alá, és minő lesz az imádat örömkitörése majd, midőn ez idegen égi vándort tulajdon azon a nyelven hallják hozzájuk szólni, melyen Istenükhöz szoktak beszélni!

Mámorító gondolat: Istennek lenni.

Ezért a mámorért meg kellett neki lakolna.

A merész tettnek jutalma szokott lenni; de a kevélységnek büntetése.

És Dávid szívét e percben emberen túljáró kevélység töltötte el.

Isten csak “egy” embert alkotott, s ő azt hitte magáról, hogy most egy egész nemzetet teremt.

Meglett a bűnhődése érte.

Amint a fénycsoporthoz oly közelre szállt, hogy távcsövével kiveheté annak környékét, akkor látta, hogy az nem város alatta, hanem egy szikláktól szaggatott hómező, s azok a fénygócok ott a hómező közepett nem lámpák, hanem tűzkutak. Ott a földből feltörő nafta ég, és körüle hóvilág. S az a magasra feltörő lobogvány nem gyárkémény tüze, hanem egy naftavolkán: süveg alakú jégcsúcs közepéből lövell fel magasra a földolaj, az világít oly messzire.

Érdekes tünemény, nevezetes tanulmány a természetbúvárra nézve; de mikor az egészen mást keresett itten! Nem a csodateljes tűzkutakat, nem a mesés naftavolkánt, hanem mindennapi utcákat, prózai gyárkéményt.

Dávid odairányzá légjáróját a naftavolkán fölé, hogy mint szokás, a magasból letekinthessen annak látványába. – A volcántűz nem árt az ő gépének.

Mikor aztán éppen felette libegett a fellövellő naftalángoszlopnak, egyszerre megszűnt a repülőgépe működni, a szárnyai összecsapódtak felül, s többé szét nem váltak, a gép a légből alázuhant, mint a lelőtt sas.

– Ah, fölfedeztem! – kiálta Dávid öntudatlan örömmel. – A titkot, mely a gép repülését lehetleníti! Amiért apám elment a túlvilágra. Íme, megtaláltam. A gép közé csapódó nafta megszünteti a dörzslapok érintkezését, s azzal megszakad a villanyfolyam.

Hanem e fölfedezésének most már nem sok hasznát vette, mert megbénított gépe egyenesen és sebes rohammal csapott alá a volkánra. Még annyi lélekjelenléte volt Dávidnak, hogy a kormány felemelésével a függélyes esést harántossá változtassa, különben beleesik a volkán gyomrába; így a gép a hegy oldalára esett, s aztán a cukorsüveg alakú sima meredek jéggúlán sebesen szánkázott alá, míg egyszer aztán belefúródott egy hómezőbe. Dávid csak a hómezőt fedő jégkéreg ropogását hallá, s aztán egyszerre körül lett fogva föld alatti sötétséggel. Ki tudja, hány ölnyi mélyen fúrta be magát az izzó külfalú gép a völgyet betöltő hótömegbe?

Most azután el volt temetve elevenen. És vele együtt titkai, nagy tervei, mind eltemetve egy soha más által fel nem fedezendő világ legelhagyottabb sírjába. És mindazt, amit megtudott, sohasem fogja elmondhatni senkinek.

Kiszámíthatá, hogy mi vár most itt reá. A hajó ajtaját a hótömeg miatt kinyitnia lehetetlen. Az egyik szellentyű, mely a hajó felfelé fordult végén van, nyitva marad ugyan, de azon keresztül sem fog több légzésre alkalmas levegőt kaphatni, mint mennyivel e hajóásta kút tele van. Annak a fenekén ő maga a szénenytermelő tömeg, mely fojtó lég súlyánál fogva az üreg fenekét megtölti, s neki abban pár nap alatt okvetlenül meg kell fulladnia. És ha kiszabadíthatná is magát a hajóból, hogy menekülhetne ki az önásta mély sírból? A hófal enged, abba nem lehet megkapaszkodni. De talán az izzó gép esésekor képződött a hóüreg falain valami jégréteg, abba lyukakat lehetne vágni, s úgy lassankint felkapaszkodni a felszínig. De hát azután? A gép nélkül, mely a hótömeg alatt fekszik, hogy mehet innen tovább? És hová? Mi világ van itt? Van-e itt élet?

És mégsem akarta magát elhagyni. Megkísértett egy nehéz munkát.

Eszközei közt volt egy gyémánthegyű üvegmetsző kés. Azzal hozzáfogott a hajó szabadon álló falán egy akkora darab kikerekítéséhez, amekkorán maga kiférhetett. Hiszen nyomorultabb eszközzel is ástak már rést menekülni vágyó rabok öles börtönök falán keresztül. Csakhogy neki nem volt elég ideje ezt kivinni. A hajó üvegfala a két végén kétujjnyi vastag, s azt átreszelni egy gyémántheggyel nagyobb küzdelem, mintha öles trachytfalat ásnak ki egy tört patkódarabbal. Hatórai munka után annyira kifáradt, hogy nem bírt tovább dolgozni. S ha lefeküdt a hajó alsó végébe pihenni, ott a romlott lég fojtotta mellét.

Tizenkét óra múlva lemondott a menekülésről. Ereje fogytán volt, feje elkábult; érzé, hogy meg kell fulladnia. És mégsem akarta magát megadni a csúf halálnak. Érzé, hogy azzal, ami az ő szívében lakik, meghalni nem szabad. Nyakkendőjével karjain keresztül odaköté magát a felső szellentyűhöz, ahol legtovább érheti ajkát valami éltető lég. Azután nemsokára egyik érzéke a másik után halt el. Először tagjai lettek érzéketlenné, de még látta maga fölött a halavány világot a mély hótárna kerek nyílásán át. Azután a látás is elhagyta; de még hallott, hallott valami olyan hangot, mintha a szíve mázsányi erővel dobogna keblében, azután mintha sírban feküdnék, s a vakandokok kaparnák koporsója födelét. Azután a hallását is elveszíté, de még eszmélt. Tudta, hogy hol van, mi történt vele; hogy most meg fog halni. És aztán elveszté az eszméletet is, talán ez már az átmenet az életből a halálba. Otthon járt, feleségével beszélt, gyermekeit megcsókolgatta, azután elment a Székelyföldre, utasításokat osztogatott a munkásoknak; majd megtalálta az atyját, s számot adott neki róla, hogy miként végezte el azokat, amik rá voltak bízva. Utoljára úszott valami fényben, mintha millió és millió ismerős arc ragyogó mind, mint a csillag mosolyogna reá és beszélne hozzá, és ő azt mind értené, és egyszerre látna mély titkokat, mik az égi tejutakba, a csillagködfoltokba vannak rejtve, s érezne valami megnevezhetlen gyönyört, mely nem emberi idegek kéjelgése többé. Ez már talán a halál…

Nagy sokára ismét egy éles sajgás, minő a jéghideg lég érintése, visszaidézte a túlvilágon járó lelket. Valami tompa fejzúgás, fülcsengés után úgy tetszék Dávidnak, mintha szavakat hallana, embersusogást. Melle tágulni kezdett, nagyot lélegzék, s erre egy női hang az öröm csengő rezgésével kiálta fel mellette:

“Él!” – S e szót, mint az erdőben a fuvallatot a fák, zúgta odább valami.

Ekkor fölnyitá szemeit.

Ugyanaz a hang kiáltá:

“Lát.”

Dávid ajkai megnyíltak, a földi fájdalom egészen elállta idegeit; ah, az oly fájdalmas lehet, megválni a túlvilágtól, s visszajönni a földi életre.

Az a női hang most halkan rebegé:

“Szól.”

Tán atyjától vett akkor búcsút Dávid, vagy Istenéhez szólt, ajkai ez igét rebegték:

“Atyám!

S arra egyszerre megzendült körülötte ezernyi ezer ajakról e szó: “atyám”. Széttekintett. Körüle ifjú hajadonok álltak, fejükön koszorúval, rajtok túl ősz szakállú férfiak, fehér subákban, hosszú, négyszögű botokkal, miken írásjegyek voltak végigróva.

De ez a három szó egyszerre visszaadott életet, eszméletet a tetszhalottnak, e három rövid, egytagú ige “magyarul” volt mondva.

Ez az ősmagyar nemzet hazája, és akik ott körülállják a tetszhalottat, azok az ifjú alirumnák, a tűzisten szolgálói, és a “sellők”, a vízisten papnéi, és a “firénék”, a földisten fehércselédei, s azok a férfiak ott a “táltosok”, “gyulák” és “garaboncok”, az ősisten papjai; s azok a tűzkutak, az az örök lángú naftavolkán az ő oltáraik s az a szertartás itt a “Zomotor”, a feltámadó tetszhalott tiszteletének ünnepe az, ahogy az ősmagyar hagyományok fenntarták emlékeiket, ahogy az dívott még a keresztyén királyok idejében is, amíg azok a pogány emlékeket tűzzel-vassal el nem irtották.

Itt a keresett ősmagyar nemzet!

De hogy “jött” az ide, hogy “van” az most itt?

E nagy kérdésre megfelelnek az ő sokszázados krónikái, amik sok ideig együtt folynak az elszakadt magyarokéval. Az Attila-hagyomány az elvált Nyék, Megyer, Kürtgyarmat, Tarján, Ganács, Csabacsingyula, Borotalma, Gézacsopán, Bulcsu, Karabó vezérek története, Béla, Keve, Kadisa, Kádár, Edömér, Bungor, Uzád, Bojta, Rétel, Álmos, Előd, Kund, Tas, Huba, Töhötöm vezérek elszakadása az ősnemzettől; az ifjak, kik még akkor deli hősök voltak: Árpád, Zabolcs, Gyula, Kund, Lehel, Verbölcs, Örs; és a száznyolc törzs, mely velük együtt indult el Attila örökét elfoglalni. Itt azután különválik az egy nép két nemzetének története. Mindig volt a magyar népben két párt: egyik a béke, másik a harc pártja. Már Attila és Buda története megörökíté a két párt küzdelmét. Attila akarata győzött; lett győzelmének gyümölcse egy fényes szakasz a világtörténetben; de azért mégiscsak Buda neve maradt fenn örökül. A fiú, kit Emős lángszülő álmáért Álmosnak neveztek, kivezette a harcvágyó népet az őspusztákról, s otthon maradt Rapson vezérrel a békeszerető faj. Ennek az őshazának nem voltak földtani határai; nomád nép lakta föld volt az, miként még ma is, a Volga és az Ural folyók között.

A XIII. század közepe táján, mikor IV. Béla király uralkodott Magyarországon, három magyar dominikánus szerzetes elindult felkeresni az őshazában hátramaradt rokon nemzetet. A három közül csak egy jutott el odáig, Julián; az megtalálta az ősnemzetet, beszélt vezéreikkel, azok tudaták vele, hogy kelet felől mily óriási vész közeledik Európa felé, Dzsingisz kán milliónyi hordái megosztoztak a világ fölött, s indulnak keletnek, délnek, elpusztítani a mívelt népeket. Ők sürgeték Juliánt, hogy sietve térjen elszakadt testvéreik országába vissza, s hirdesse közöttük, hogy most kell meghordozni a véres kardot, mert nagyobb ellenség jő rájuk, mint volt hajdan a kazár és besenyő. Julián vissza is jött, s tudósításának lapjait a magyar történelemben mint hiteles adatokat őrzik. Hogy a mongol vérfürdő hogy árasztá el Magyarországot azután Béla király alatt, az meg van írva; hanem hogy az ősmagyar nemzetből mi lett, azt nem tudta meg soha senki. Pedig hiszen az eltávozott száznyolc családon túl még ott maradt az őshazában kilencvenkét család; csaknem annyi nép, mint az eltávozottaké. S ha annyi népet kiirtottak volna, valami nyoma csak maradt volna e nagy romlásnak; egy kunhalom, csontokkal, ércemlékekkel tömve; vagy elhurcolta volna őket a győztes magával mint rabszolgákat, ahogy elhordta a többit, s a kerek világon valahol maradt volna fenn egy falu, egy aul, egy szállás, mely a magyar nyelvet tartogatta volna, mint ahogy fennmaradt az Amur pusztáin nyolcvanhat külön nemzet, melynek saját nyelve van, mely mással össze nem olvad, s némelyiknek a száma alig megy már át az ezeresbe. Ezek közt meg kellene találni a magyar ajk népét is, ha azt is magával sodorta volna a mongol áradat, mint a többit.

De azokat nem ragadta magával.

Tana volt az akkori Volga vidéki magyar nép vezére.

Ez így okoskodott.

Ha Kubláj kán ötszázezer mongol lovasát itt bevárjuk, azok bennünket bizony levágnak. Ha futni akarunk előlük, minekünk kell az előttünk álló népeket megrohannunk, s akkor vagy mi vágjuk is azokat, vagy azok minket. Kubláj kán ötszázezer harcosa pedig még mindig a hátunkon lesz. Tehát – kikerüljük őket.

Ha ők jönnek keletről nyugatnak, mi megyünk nyugatról keletnek.

A bölcs Tana vezér számítása igen egyszerű volt és természetes.

Háta mögött az Aral-tó. A nomád törzsek ménesei, csordái e tó partjáig szoktak terjeszkedni, s a törzs vezérei gyakran hírül hozák, amióta a pusztát lakták, hogy az Aral-tónak szokása némely évben egészen eltűnni. (Hiszen Magyarországon is megtörtént az az utóbbi tíz év alatt, hogy a Fertő tava egészen kiszáradt, a medrét birtokbavették, felszántották, épületekkel, gyárakkal beépítették; az utóbbi években aztán megint előjött a tó, újra megtelt, s most a gyárak kéményein ungok, békák kuruttyolnak.) Hanem az Aral-tó a Fertőhöz képest valódi tenger. És mégis el szokott tűnni egy-egy évben, s akkor fű terem a helyén.

Tana vezér messzelátó bölcs volt, nem elégedett meg azzal, amit tudott, az okát kereste, s rájött, hogy az Aral-tó olyankor szokott kiszáradni, mikor a két nagy tápláló folyam, az Oxus és a Karassó medrét megváltoztatva másfelé veszi irányát, s valamerre a kizil-kumi pusztában eltéved. Ha azt a maga bolondságától megteheti a két nagy folyam, akkor még inkább megteheti, ha emberi ész segít rajta. Tana vezér nekiállította a népét, s a két folyam torkolatait kövekkel elrekeszteté, álmedreit kiásatta, fordulóit iránytévesztő sarkantyúkkal megtörette, s azzal mind a két folyam ahelyett, hogy az Aral-tóba szakadt volna, nekizúdult a pusztának, melyet hosszában fog körül, mint kettős védsánc, a harmadik erőd az Aral-tó maga.

De minden erődnél jobb oltalom a mocsár. Azon nem tudnak Kubláj kán lovas hordái keresztültörni. Víz-isten védi a maga népét.

Most aztán mind a két oldalon védett út állt előttünk; egész fel a Bolor-Dagh legyekig. Ide a hegyországba akarta elvezetni népét Tana vezér. Több mint kétszáz mérföldnyi út odáig. De ennél hosszabb útja volt Álmos népének a Kárpátokig, s harcos nemzetekkel is kellett küzdeniök útközben. Tana vezér népének pedig az egész kizil-kumi pusztán senki sem állt ellent, s kétfelől védte vonulásukat a két folyam minden mocsara. A mongol hordák végigrobogtak az útjokat álló két mocsár mellett, s az Aral-tó vidékén a Volga és Ural között nem találtak már mást, mint a sátorok tüzeinek helyét; az ősmagyarok még az áldozóhalmokat is szétbontották, nyomaikat, mint egykor az Egyiptomból menekvő zsidókét, elfedte az Aral-tó, melynek sekélyein gulyáikkal, méneseikkel átgázoltak.

A kizil-kumi pusztában jól rejtve voltak azalatt, míg Kubláj kán mongol hordái Európa belsejében dúltak, más táboruk pedig Indiát pusztítá. Ekkor az időt felhasználva, egyszerre felkerekedtek, s gyors ügetéssel indultak meg a Kara-Dagh hegyei felé. Tana vezértől hadvezéri remeklés volt e táborjárat. Ahol Dzsingisz kán székhelye állt, Szamarkánd alatt törni keresztül. És ez is természetes észjárás volt. Ha a mongolok két világrészt elárasztottak táboraikkal, akkor odahaza nincs hadseregük. És valóban úgy volt. Mikor Tana vezér félhold alakban felállított táborával megjelent Szamarkánd alatt, az otthon maradt Mitraj kán ijedten zárkózott be előle falai közé, s a fenyegető magyar vezérnek sarcot fizetett, pénzt, kelméket, élelmiszert, marhát, tevét, s öröme nagy volt, mikor a rettentő tábort városa alól elhúzódni látta, mely ránézéssel százezer lovagra volt becsülhető. Hanem aztán az öröme nagy hirtelen haragra változott, amint megtudta, hogy a lovagok fele asszony volt; s a többi része is rosszul fegyverzett, hadhoz nem szokott nép, hogy ő egy menekvő hadnak fizetett most sarcot. Rögtön utánuk is indult összegyűjtött harcosaival szégyenét megtorolni.

Csakhogy mire utolérte őket, már akkor azok a Kara-Dagh hegyek között voltak, s most aztán Föld-isten védi a maga népét.

Szoros utakon, hegyszakadékokon át menekült a békeszerető nép üldözői elől, elrontva az utat, betömve a hegyszorost maga mögött, s míg az üldöző az út megnyitásával vesződött, azalatt a futó nép ismét egy hegybástyával odább hatolt. Így szorították őket üldözőik; mindig odább, mindig feljebb, egyre kietlenebb völgyek közé, míg egyszer a vérszomjú ellenség elől egy napjáratig tartó szűk sziklafolyosón keresztül menekültek át, melynek alig tíz öl széles talapját háromezer lábnyi magas sziklafalak szorítják közre, s utoljára átalakul a nyílt folyosó egy hosszú, hegybontó alagúttá, minő a Pausilippo folyosója, vagy az erdélyi római kapu barlangja, vagy a hírhedett Caspiae portae.

Itt azután elmaradtak tőlük az üldöző mongolok, a föld alá nem volt kedvük ellenségeiket követni. Tana vezér népe pedig egy völgykebelt talált maga előtt, melyet körös-körül óriási hegyek kerítettek be.

Ez volt azon rejtélyes ország, amelyből Ázsia óriás folyamai erednek. A természet remeklő műhelye.

A völgyekben, miket a szelektől minden oldalról szirtfalak védnek, délszaki növényzet, a tea, cukornád, bambusz szabadon terem. Pálma és kenyérfa éppen úgy díszlik, mint Kelet-Indiában, azzal az áldott különbséggel, hogy hiányzanak az erdőkből az indiai zsangálok tengő élődi növényei, a liánok nem fonnak szövevényt koronáikra, és nincsenek benne maró bogarak, nincs szúnyog, darázs, méh e hegyek között, annálfogva énekes madár sincs, csak magevők; a buja mezőket uratlan csordái lepik a kiangoknak (apró, szelídíthető vadlovak) s a hosszú gyapjat hordó jakoknak, mikben egyesülve van a gyapjúadó juh, a teherhordó teve és a tejet, húst adó tehén; a hegyoldalakon elszaporodva a finom szőrű láma és teveőz, s egész csordaszámra Marco Polo máshonnan kiveszett vadjuhai. Amellett éktelen mélységektől átszaggatott völgyek, mikbe rohanó folyamok szakadnak alá, amik a mélységben eltűnnek, s nem jönnek messze napi járókig elő, míg alantabb egy-egy nagy, örökké háborgó tó sejteti, hogy tán ez az eltűnt folyam gyűjtőmedencéje, amiből ez újabb százöles szikla-fokról omlik ismét alá. A völgyekben indiai léghőség; a magasokban örök hó, jéghegyekkel, melyek költözködnek, odábbcsúsznak, nőnek és roskadnak, volkánokkal, melyek folyton élnek és naftaforrásokkal, melyek lángoló kutakat képeznek.

És – ember nem lakta az egész vidéket. Oly szűz volt az minden emberi lénytől, mint a Mosquito-sziget. Elzárva minden oldalról a szomszéd országoktól, egyedül a szűk hegyszakadékon hozzájárulható, nem csoda, ha az ember létezése aeonjain keresztül felfedezetlen maradt.

Most megkapta ős települőit. Kétszázezer lélek, erőteljes, egészséges férfi, nő, gyermek, béke, szabadság és tiszta erkölcsök népe, kik közt nincs se rabszolga, se kiváltságos úr, csupán önválasztotta vezérek: rabonbánok, és kádárok, kik a rendet fenntartják, s a perest oldók, kik bíráskodnak, s a pereket elintézik ős szokás, nem írott törvény szerint, kiknél nincs papi rend, nincs pozitív vallás; az Istent a nagy természet elemeiben tisztelik: a napban és az örök tüzekben, mik hegyeik közt égnek; a földben, mely szikláival védi, gyümölcseivel táplálja az ő népét; a vízben, mely örök zúgásával hirdeti az örökkévaló hatalmát, s a légben, mely mindennek éltet ad. Alirumnáik a szűzek, kik az örök tüzeket őrzik; táltosaik, gyuláik a vének, kik a tűzáldozatot, a fehér ló áldozatot végzik. Mitológiájuk csak a természet jelenségeiből áll; tündéreik vannak a “bábabukrában” (mit mi szivárványnak hívunk), a “Nemerében”, mely a viharon nyargal; rossz szellemeket sejtenek a betegségek alatt, s nevezik azokat mirigynek, gutának, csomának; de az ördögöt nem tartják nagy tiszteletben, annak a neve csak “hopcihér”, jót várnak a lidérctől, őrizkednek a megrontó “kiszétől” s “vahortul”; ereklyéül tartogatják a “kádári kardot”, mely égből esett, vasból készült; a szerződés kelyhét, melybe az esküvő vezérek vérüket csorgatják; tisztán tartják a forrásokat, megcsókolják a földre esett kenyeret; a csillagokat nevezik Göncölnek, Cséplőnek, Kaszásnak, Ökörhajtónak, Aranytyúknak, Szitás lyuknak; de vallást nem csinálnak belőle. Aki akarja hinni, hiszi, aki nem hiszi, nem égetik meg érte. Aki áldozni kíván, odamehet, aki nem kíván, otthon maradhat. Az ősökről, viselt dolgaikról, a csodaemberekről énekelnek a hegedősök; azoknak a dalait utána éneklik, s a hagyomány élő ajkakon száll fiúról fiúra.

A letelepülés első századában a Demavend volkán utolsó kitörése egész világváltozást okozott a nagy bérctömeg sziklái között. A messze terjedő földrengés ötvenezer mértföldnyi területet háborgatott fel. Ekkor az a sziklafolyosó s összeomlott, amelyen keresztül Tana népe új honába menekült. És azután az ott maradt nép számára nem volt több kijárás az emberlakta világba.

Hét század folyt le fölöttük, és ők be voltak e helyre zárva, mint egy szigetre.

Eleinte téjjel-mézzel folyó Éden kertje volt az rájuk nézve, melyben arany időket éltek. Hanem azután, ahogy szaporodott a nép, az éden szűkülni kezdett.

Pedig az áldás megjött. Minden új század csaknem megkétszerezte a népszámot, s bár szigorú erkölcseik, hitvesi hű családéletük által a túlnépesedésnek korlát volt vetve, de másfelől soha háború nem fogyasztotta a népet; egészséges hegyi levegőjét nem kereste fel semmi járvány, idegen népekkel érintkezés által nem hurcoltak be dögvészt, nem haltak az emberek rakásra; sőt mivel minden ember mértékletesen élt, annál nagyobb vénséget ért, együtt volt az ősapa a háznál a dédunokákkal.

A hetedik században már hatmilliónyi nép élt akkora földterületen, amekkora fél Erdély; s annak a térnek is egyharmada szikla, folyammeder és tófenék.

És annak a hatmillió embernek mégis élni kellett azon a körülzárt földdarabon; mert ki nem mehetett róla. Élnie kellett abból, amit az a darab föld ád, mert kívülről nem hozhatott be magának semmit.

Ez a helyzet próbálta ki aztán, hogy mire képes a szükségtől kényszerített ember. Egy nomád nép, mely senkitől nem tanulhatott semmit, mely senkitől nem kérhetett ismeretet, segélyt, tanácsot, magára hagyva, kényszerítve a vas szükség által, lassankint átalakult földmívelő, iparűző néppé, s a huszadik századában a keresztyén időszámlálásnak e kis országnak már nem volt egy foltja, amely mintagazdasággá át ne lett volna alakítva, s nem volt egy embere, a gyermektől kezdve az állam vezéreig, aki valami munkával ne szolgálta volna meg azt, amit a föld ád neki.

Egész területük keresztül-kasul volt szeldelve csatornákkal, az volt a közlekedési hálózat, s egyúttal öntözésre szolgált. A folyamok, csatornák partjain álltak végigépítve házaik, nem városokká összetömve, s a lépcsőzetes háztetőkön is konyhanövény tenyészett. Gyümölcsfasorok szegélyeztek minden utat. A legmagasabb hegyek, mint egy mexikói teocalli fokozatos escarpe-okra vágva, rizst termettek, melynek öntözését öntalálmányú vízemelő gépek végezék el. Nem volt rossz föld, nem volt futóhomok az egész országban; mesterséges trágyával a holt agyag és a sívó fövény is televénnyé lett nemesítve. A hegyszakadékokat gátakkal elzárták, s úgy fogták fel a tavaszi vízáradásokat, az elzárt völgyeket pedig lassankint beiszapolta az ár, s lett a sziklavölgyből gyümölcstermő kert. A dúvadak minden faját kiirtották, fogyott vele az együttevő mihaszna csőcselék, hanem egy párducfajt megszelídítettek háziállattá, s ez pótolta náluk a kutyát; mit nem hozhattak magukkal menekvő útjokban, hogy ugatásával el ne árulja a tábor hollétét az ellenségnek. A szelíd párducot használták vadászatra; egy gémfajt (a lúvit) pedig halászatra fogtak.

A szükség élesítette a természetes észt. Elzárva a külvilágtól, öntudatlanul is versenyt futottak azzal. Maguktól kellett mindent feltalálniok: híd- és útépítést, saját stílt az architektúrában, bányászatot, hutakezelést, kohót, embererőt sokszorosító gépeket, saját betűikkel öntalálmányuk szerint önkészítette papírra tanultak nyomtatni, s ismereteiket rendes iskolákban közölték az ifjúsággal, szövőszéket alkalmaztak a sebes folyamár által hajtott kerék fölé, s szőttek géperővel. Volt saját időmérő gépük. Rég feltalálták, hogyan kell a naftát a föld mélyéből bambuszcsöveken át elvezetni a lakházakhoz, s főzéshez, világításhoz használni. Új szövetanyagokat fedeztek fel, megnemesíték a lámát, hogy gyapja finomabb lett a merinó juhénál, s jakcsordáik hosszú szőre selyemkint fonható lett; csalán- és pozsgárfajok rostja termette vászonneműiket; szabadon tenyésző selymérek adták asszonyaikra a selyemköntöst. Voltak jeladó harangjaik, s azok számára épített magas tornyok. Üveget, porcelánt, kőedényt készítettek, mely versenyzett az európai és kínai gyártmányokkal.

Már a múlt század tudósai, Darwin, Oliphant, Schlagintweit feljegyezték azt a tényt, hogy a Himalája hegyvidéknek, valami sajátszerű szelídítő hatása van az állati életműszerekre.

Tudós Wagner a XVII. században, kínai írók után azt jegyzé fel, hogy amely tigrisek a kin-tseui hegyek között laknak, az embert nem bántják; Schlagintweit antilopcsordákkal találkozott, melyek az utazókat egész közelre bevárták; Darwin a Himalája-erdők madarairól jegyezte fel, hogy azok oly szelídek, mint a háziállatok; mikor az erdőben leült falatozni, a foglyok, fácányok körülsereglették, vállaira szálltak, egy fenyőmadár éppen a csészéje szélére szállt le, s engedte magát a csészével együtt a földre letenni; minden utazó természettudós azt tapasztalá, hogy e hegyvilágban a tyúkok, pulykák, pávák éppen úgy tenyésznek még vadon az erdőkben, mint ahogy házi baromfinak szelídültek a fácányok, túzokok és reznekek, pompás válfajokat szaporítva.

Minő varázs ez? A geodaemon? A égnek, földnek, napnak, víznek összehatása mindenre, aminek kedélye van? Az állatra úgy, mint az emberre?

Mert az ember is oly békeszerető e vidéken. Nem viselnek itt háborút; még önmaguk közt sem verekszenek a népek, ami még nagyobb csoda. A Himalája és Karakorum-hegyek minden nemzete egy embert választ meg Istenének, s azt imádja. S e kultusznak mély értelme van. Az embertársban tisztelni az Isten képét. A Láma-imádók nem ölnek embert. Az nekik annyi, mint Istent ölni.

A Kin-Tseut lakó magyar faj is ily békeszerető. Már eredetileg azon ősöktől örökölte e hajlamát, akik kerülték a hadakozást. A hegyvilág elandalító varázsa megörökítette ezt bennük. A természet bűbája, a felséges ellentét a völgyek pálmavirányos öröktavasz látképe s a rögtön előmeredő óriási havasok bálványai között mindenkire ellenállhatlan bűverővel hat; ez lefegyverzi a nehéz indulatokat s szeretni tanít.

Aztán a Kin-Tseu népének nincs szeszes itala. Szőlő nem honos ott, s vándormadara a hegyvilágnak nincs, mely annak magját ott elhullatta volna; a szeszgyártást nem találták föl; a savanyú lótejtől, a kumisztól undorodnak, a gabnaféle kell náluk kenyérnek, serkészítésre nem vesztegetik; s a pálmaborkészítést erkölcsi fogalmaik tiltják, a lecsapott levű pálma kivész, s a gyümölcstermő fát elpusztítani náluk a földisten ellen való vétek.

A hegyvilág lakói vízimádók. És az a víz meg is érdemli, hogy imádják. Olyan a Himalája és Khokonoor forrásvize, mintha a föld anyateje volna; tiszta, üdítő, lélekébresztő ital. Nem lehet vele betelni. Akik ezt isszák, részegei a józanságnak. Azokra nézve undorító azontúl minden ital.

Nemes ércekben, különösen aranyban gazdagok voltak az ország bércei; a kínai kormány maga is aranymosó telepeket tart a két nagy folyam zátonyain, pedig azok csak a morzsákat iszapolják odáig; itt kifogyhatlan erekben van még a világkormányzó érc, s darabokban elszórva is található, mint Ausztráliában. S ami aranyat, ezüstöt kétszáz év óta kibányásztak ez országban, azt nem vihették ki sehová, az benn rekedt. Milliárdokra kell mennie nép kincsének. Úgy is van. A nép minden osztálya pompát űz gombok, csatok, láncok dolgában, amik mind ezüstből, aranyból vannak; leányok pártáján, nők főkötőin, nyakláncain; kösöntyűin hirdeti túlszaporodását a nemesérc; a gazdagok asztalain tányérok, billikomok, kulacsok tömör drága ércből, s az ország fővárosában a nap templomának kupolája tiszta vert aranyból készült.

Dávid felületes felszámítás szerint kétezermillióra becsülte az arany-ezüst készletet, mely a kin-tseui rokon nép birtokában van. (Hiszen nyolc század alatt Magyarország arany-ezüst termelése ezt meg is haladja – hol van hát?)

De ami Dávidra nézve becsesebb volt a felfedezett ország minden kincseinél, az a nép nyelve.

Tiszta, vegyületlen magyar nyelv az. Nem válfaj, nem rokon idióma, de azonos az európai magyarral, mint ahogy azonos a székely, a csángó; csupán a kiejtésben van valami idegenszerű. Hiányoznak belőle az európai magyar nyelvben meghonosult idegen szavak, a tudományosan képzett és bevett műszavak, azok helyett sok ősszó él benne, tárgynevek, igék, mik a magyarban mint helységek nevei fordulnak elő. A két nemzet különben tökéletesen megértheti egymást, mint ahogy megértették az ősök Dávid szavait az első találkozáskor, és Dávid az ő beszédüket.

Azok elmondák neki, hogy éppen hajnali áldozatot tartottak a tűzkutaknál, midőn meg jelent az a fénylő égi csoda hegyeik felett, hangos döngésével zengve le a magasságból. Mítoszi lény volt az előttük: Csaba vezér szárnyas táltosa. Mikor aztán a fényes alak a tűzbálvány által lesújtva aláhullott, a hóhegyben, mély aknát fúrva esésével, a “gyulák” jósszavára a nép hozzá fogott az akna irányában egy tárnát ásni a hótömeg alá, hogy a leesett tündért kiszabadítsa. Így találtak rá a légjáró gépre, s kivontatták azt a szabadba, s miután nyitjára találtak, a benne aléltan fekvő férfit így hozták életre, s most imádattal várják szavait.

És Dávid beszélt nekik röviden, velősen.

Elmondá, hogy ő nem Isten; hanem rokon. Fia annak a testvér nemzetnek, mely Álmos alatt messze földre kivándorolt. Elmondá a nép történetét, nehéz küzdelmeit, mostani sorsát. Felfedezé előttük, hogy künn a nagy világban mennyi új találmánya az emberi észnek segíté az embert a világ urává lenni. Azok hallgatták áhítattal, a tudvágy szomjával. Mikor Dávid végül a találmányok koronáját, a légjárót mutatta be nekik, szemük láttára emelkedve fel azzal a magasba, s ismét leszállva közéjük, és aztán megmagyarázta nekik, hogy ez nem földöntúli csoda műve, hanem a természeti erők gépmozdító hatalma, s hogy ilyen hatalom tömérdek van, és az mind az emberi ész alattvalója, akkor az ősz táltosok nyakába borultak, és könnyezve kérték: “tanítsd meg hát ezekre a mi népünket”. Éppen ez volt Dávid kívánsága.

Megköszönte a rokonoknak a szabadítást, azok ős szokás szerint megcsókolák, a férfiak homlokát, szakállát, az áldozó szűzek, az alirumnák, sellők, a firének arcát és ajkait. Ah, de ezek szűz, szent csókok voltak; s nem a kínai tudós által leírt “Anaitis bálványozás” sokszorozott kéjmámora, ami többféle név alatt és névtelenül ismeretes volt Babilonban, Rómában, Párizsban, Szentpétervárott, a kelet minden városában, csak a magyar és a germán fajoknál nem volt otthon soha.

Tizenkét táltos és gyula vállalkozott rá, hogy Dáviddal együtt a repülőgépben utazza végig az országot. Ez ország neve volt a bennlakóknál “Kincső”. Egyszerű, természetes elnevezés, “Kincs ő”; aki hazát, kenyeret, aranyat, békességet, egészséget ád fogadott fiainak. A kínai tudósok, amíg a közlekedés fennállt ez országgal, valószínűleg e szóból csinálták a kínai Kin-Tseut, mely náluk ismét “hegyországot” jelent. Megfordítva is történhetett. Mi nevezzük ezentúl Kincsőnek.

Dávidot, ahol csak megjelent, mindenütt az imádat hódolatával fogadták. Nem voltak nekik villanytávírdáik, a népajk adta tovább a hírt, s az mégis megelőzte jövetelét. Dávid egy egész hónapot időzött Kincsőben, s az alatt tanulmányozta a népet és országot. A nép valóban túl volt szaporodva, s a föld a legjobb mívelés mellett is csak szűken táplálhatta már lakosait. A hegylakók azonban semmi kecsegtetéssel nem voltak rábírhatók, hogy valaha más hazát keressenek. Oly tiszta lég, oly tiszta víz, oly szép havasok, oly zöld erdők nincsenek a világon sehol. Ellenben a rónák lakóinál rögtön gyújtott az eszme, más hazát keresni, hol van sok föld, olcsó föld, láthatártalan puszták; azokon megtelepülni. Mikor Dávid elmondta nekik, hogy hasonló légjáró, aminőn idejött, sokezerével van még odahaza, a rónák lakói százezerével gyűltek hozzá, felajánlani magukat, hogy rögtön vele mennek.

– Lassan a testtel – mondá nekik Dávid. – A honfoglalás nem megy most olyan könnyen, mint ezer év előtt. Minden darab földnek ura van most, s fegyverrel nem foglalnak többé földeket. A birtokot meg kell szerezni, a polgárjogot meg kell szolgálni. Elébb tanulni kell mindent, ami a külvilágban életadó tudomány. Ha akartok tanulni, én adok nektek tanítókat.

Az ősnép örömmel kapta fel ez ajánlatot. Az első felszólításra kétszázezer ifjú, tizenkét évestől tizennyolcig, jegyeztette fel nevét azok sorába, kik a világ tudományát tanulni akarják. Ez bezárt országuk kulcsa.

És akkor kezdte el Dávid Magyarországról a néptanítókat egy mindenki előtt titokban tartott célra magához gyűjteni. Iskolamesterek és tanárok eddig hallatlan fizetések mellett szerződtettek, a feloszlatott szerzetek tagjai meghívattak egy magas misszióra; s azok mind átköltöztek Kincsőbe az új nemzedéket oktatni. Azután a technikai ismeretek gyakorlati tanítói vándoroltak oda; kik a bányászat, kőszénaknászat terén új kincsforrásokat nyitottak az országban, kik a gépekkel, gőz- és hőléghajókkal ismerteték meg a népet, s megtaníták azt saját bányászta, olvasztotta ércből az újkor leviatánjainak alkotására, kik megtaníták neki a papírkészítést és a nyomdászatot; kik megismerteték azt a mindennapi élet vegytanával, és végül megtaníták neki az emberi találmányok legrettenetesebbikének, a lőfegyvernek kezelését is. Az új nemzedéknek arra is készen kellett lenni, hogy fogadott hazáját keble tüzével és fegyvere tüzével védelmezze, mert annak ellensége körös-körül sok, azt nem védi áthághatlan bércfal!

Az új nemzedék tanult és dolgozott szorgalmasan, az új hazába vágyók serege az évek folytán felszaporodott félmillióra; ezeknek az oktatása eleinte sok pénzbe került, később a költséget megtéríté a jövedelem. Kincsőország az új nemzedék gyárainak termékeit arannyal fizette. De jöttek ismét új kiadások. Az egész nemzedéket fel kellett fegyverezni és páncélozni. Mindezen kiadások névtelenül, egyedül e cím alatt “Kin-Tseu” lettek beiktatva az Otthon állam számadásaiba, s az igazgatóság és az országgyűlés megnyugodott benne évekig, hogy azok Tatrangi által jó helyre fordított beruházások.

Ő pedig hermetice elzárva tartá a titkot, ami a hegyországon belül történik. Aki egyszer innen oda hagyta magát vitetni, az kötelezve volt bizonyos ideig ott maradni, vissza nem jöhetett onnan, s tudósítást itthon maradt rokonainak csak hírlapi úton küldhetett, s a tudósítások egyedül az Otthon világjegyekkel nyomott lapjában jelentek meg.

Mikor fognak visszatérhetni mindezek? Mikor jöhet ki az egész átköltözésre kész nemzedék? Erre bizonyos választ adott a vele szerződötteknek Dávid. – Abban az évben, mely az Otthon városa alapításától tizedik.

Tudta jól, hogy ez lesz a válságos év, melyben az ármány még egyszer megkísérti majd felfordítani fejtetőre a világot, s felülkerekíteni bűnt, butaságot, erőszakot.

Az Otthon alapításának tizedik éve nyitja meg Kincső ércfalait.

Azalatt az új nemzedék tanul, gyakorolja magát, mívelődik, dolgozik, pénzt gyűjt, azt gyümölcsözteti, állami rendhez szokik; egy társasággá tömörül össze, hogy mikor a hívó óra üt, mint egy óriás léphessen a világ közepébe, tetőtől talpig felkészülten, betanultan, gazdagon.

Az új nemzedék az ésszerű hitet is felveszi azalatt, szabadon, a hierarchia rendszerétől menten, ahogy azt a szeretet istene magyarázta meg az emberi szívnek, s vallása egységes: se nem katolikus, se nem protestáns, se nem zsidó: a szeretet vallása az. Nincs hitvillongás.

És míg ezek lassan végbemennek, mint a korallszigetek emelkedése: azalatt künn a nagy világban nem sejti a mozgalmat senki. A légjárók hajósait Tatranginak adott eskü kötelezi nem szólni semmit Kincső titkairól senkinek; még a feleségnek sem. Ugyanezen fogadás köti viszont Dávidot is velök szemben. S Dávid meg szokta tartani fogadását. Pedig Rozáli szemei nedvesek voltak, Rozáli arcai hervadtak Kincső titka miatt, hanem azért Dávid még e drága könnyekért sem árulta el Kincső titkát.

Hiszen csak két év van már hátra.

Mintegy ötmillióra mehetett a nép száma, melyet Dávid a Kincső sziklaországban bezárva talált. Éppen elég – nyereménynek, és nem túlságosan sok. Nagy küzdelem lett volna a meghódításával, ha akár egy hosszúsági fokkal odább, akár egy szélességi fokkal lejjebb telepedik le a vándor törzs. Amott a kínai, emitt a kelet-indiai nép közé kerül. Akár egyik, akár másik szokásait vette volna fel, képtelen erőfeszítésbe került volna az európai míveltség számára való visszahódítása; a buddhizmus, lámaizmus, a sámán és brahmin hitágazatok, a dervisek, kanféta papok, boncok és lámák fanatizmusa kiirthatatlan; a vallásos fogalmakon alapult kasztrendszer az újkor uralkodó demokrata irányzatának úgy áll ellent, mint az indus dzsangalok folyondár szövevénye az utazónak. Jó szerencse, hogy el volt zárva e népfaj minden kínai, mandzsu és indus befolyástól. Megmaradt ős eredetiségében. A magyar ősnép napimádó, elemeket tisztelő volt. Bálványai nem voltak. Az elemimádástól az ésszerű valláshoz könnyen átvezethető egy nép. Isten neve náluk is Isten volt. Régi hagyományok emlegettek egy hadistent is, “Damasek” isten név alatt: annak már oltára sem volt sehol. De égtek a “tűzhalmok” a “Runa” tiszteletére, kit a “Béke” istennőjének tartottak. Rossz szellemeiket nevezték “Ármánynak, Manónak, Mirigynek, Nemerének”, de nem féltek tőlük, a viharnak lisztet szórtak a szemébe engesztelésül, s ha nem szűnt dühöngeni, kést hajigáltak belé, hogy elvágják a szárnyát; nem nagyon féltek az ördögtől. Voltak hagyományaik a “vízi hüvelvény”-ről, a fanyövő, vasgyúró óriásoktól, hüvelknyi Pilinkóról; de azok nem emelkedtek a népmesék mondakörén túl a mítosz magaslatáig. Áldoztak a kutaknál, forrásoknál, a tűzkutaknál, tűzhányóknál, s áldozattevő papjaikat nevezték gyuláknak, táltosoknak: de ezek nem emelkedtek a közönséges emberek rangján túl, s az ünnepnapokon kívül csakúgy folytatták a szántás-vetést, kézimunkát, mint más halandó. Az elemek papnéi, az alirumnák, sellők, firénék, ha férjhez mentek, megszűntek a szertartásokban részt venni, s csak vénségükre, mikor arcuk össszetöpörödött, szemeik megveresedtek, emelkedtek ismét a “kisze” – “kokós” bűbájos hírébe: az is inkább tréfás elnevezés volt, mint komoly. A magyar faj nem volt a fanatizmus betege soha.

Társadalmi rendjükben nem volt sem úr, sem rabszolga: egyenlő volt minden ember, s szabad ura tetteinek. Minden elöljárójukat szabadon választották; a rabonbánokat, kik a székek rendjét fenntarták, a perestoldókat, kik igazságot szolgáltattak, a kádárokat, kik a belbékét fenntartották s a horkászokat, kik a közadót beszedték s a közszükségletre feloszták; végre a hét vezért magát, s a hét vezér a Tana-családból eredő fejedelmet, ki választása napján megtette a napvágást az égből esett karddal. Vezérválasztáskor még dívott a szokás, hogy a vezérek karjaikat megszúrva, vérüket egy közös áldozókehelybe csorgatták, s ez volt az eskü pecsétje.

Mikor egy fejedelem elvénült, elméjében meggyengült, s látta azt, hogy népének nem használhat többé: önakaratából leszállt a trónját képező pajzsról, elbujdosott a Khokonoor-hegy örökzöld erdejei közé, nem jött többé vissza: a táltosok hírül adák a népnek, hogy Damasek isten magához szólítá a fejedelmet, s a vezérek választottak a Tana törzsből új, fiatal, életerős fejedelmet.

Ez egyszerű szokások mellett könnyű volt az új kor civilizáló fogalmait meghonosítani. Nem volt ellenállás sehol. A gőzgép, a villany, a távírda, a nyomda, a repülőgép ellenállhatlan apostolai az új evangéliumnak.

Előre látható volt, hogy két évtized, minden erőszakos parancsszó nélkül, átidomítja az egész ősnemzetet, s ha az idő haladtával a két különszakadt testvérnemzet egymással újra elegyülni fog, mind a kettő kölcsönadandja egymásnak jó tulajdonait, lesz belőle egy érckolossz, mely egyik lábával Európa, másikkal Ázsia közepén foglalva állást, fejével a mulandóság gőzkörén túlemelkedik.

Ez érckolosszt látta maga előtt Dávid, valahányszor az Otthon és Kincső közötti légi utat végigmérte légjárója szárnyaival; nem csoda, ha a fényes bálványképtől nem látta a magában epedő asszony egyre halaványuló képét.

A babiloni hölgy

Mr. Severust ezalatt észak felé szállítá a repülőgép.

Szentpétervárott előre hírül volt adva az Otthon állam egyik igazgató elnökének megérkezése.

Gond volt rá, hogy fogadtatása oly fényes legyen, minő szokott lenni hajdanában a koronás uralkodóké, midőn rangegyenlő fejedelmet látogattak meg.

Sasza asszony személyesen várt az érkezőre az aerodromonpálya főpalotájánál.

Mr. Severust meglepte az a bizarr ötlet, hogy tiszteletére a pályafőtől egész a hajdani cárok Téli Palotájáig két sorban a tisztelgő sorfalat csupa fegyveres nők képezték. Sasza asszonynak voltak nőezredei, nőtisztekkel, nőtábornokokkal.

Severusnak mindenütt, amerre tekintett, föltűnt a kiáltó ellentét azon két város között, amelyből jött s ahová érkezett.

Amott rend, munkás sürgés-forgás, egészséges élet; itt keverve a pompa a rommal; mámoros zaj, libertin kedvcsapongás, úrtalan mozgalom, mely tömeges bacchanalból véres dulakodássá alakul át.

Míg az indóháztól a Téli Palotáig vonult nyolclovas hintajával, egy pár száz embert agyonnyomtak a tolakodó tömegben, s három nézőállvány leszakadt a sokaság alatt, a nép gúnykacaja elfojtá a halálra sebesültek ordítását.

Severus Sasza asszony jobbján ült a hintóban. Megbámulni való jelenet. Egy feketeképű szerecsen, oly szabályos, szoborszerű szép vonásokkal, mintha csak egy patricius mintaképe volna – vasból öntve. És ez az ember az, ki rangjára nézve egyenlő a hatvanmillió orosz elnök-uralkodónéjával, s hatalma mérkőzik vele; ki látta maga előtt futni a nihilista seregek százezereit, s űzte őket egy szál vesszővel, igaz, hogy ez a vessző a varázsbot (Wünschelruthe), mely felfedezi a föld alatt rejlő kincseket. Ez az ember az, aki ahová pálcája végével lemutat, arannyal telt kádak emelkednek ki a földből. S ez idejött most szövetséget ajánlani, s azt nehéz pénzen megvenni.

Sasza asszony uralkodói vendége mellett ül; hódító jelenség. Az évek még szebbé tették; alakja megtelt, idomai kidomborodtak; az uralkodás megszokása valami hódító varázst öntött el vonásain. Szemeinek villanása minden istennő szemsugarait egyesíti: Venustól kezdve Junóig.

Ez idő szerint a hellén divat uralkodik Szentpétervárott a női viseletben: spártai, doriai és athenei vegyest. A chitont viseli minden nő, a kettős övvel, melyeknek egyike a kebel alatt, másik a csípőn alul szedi redőkbe a testhez tapadó öltönyt. A legelőkelőbb világ az athéni chitont viseli, melynek hosszú ujjai vannak, apróra szedett, festői redőzete; a szabadabb nők utánozzák a spártai divatot, melynél a chitonnak nincsen ujja, se varrás nincs rajta, a lenge szövet boglárokkal, szalagcsokrokkal van összecsatolva a vállon és alább – és nem is nagyon titoktartón. Sasza asszony, mint úrhölgyhöz illő, az athéni chitont viselte; de az oly finom csalánszövetből volt, hogy ahol a redő a testhez simult, a bőr keresztülrózsaszínlett rajta.

S minthogy a kérlelhetlen égalj nem kedvezett a divat philhellenismusának az év háromnegyedében: a hölgyek felvették rá a bundát. Antik szobrok nyusztprémes pelisse-burkolattal. Sasza asszony hermelin palástot viselt, fél termetét takaratlan hagyva.

Az egész nép jellege volt ez: chiton a bunda alatt. Ami a déli égalj népeinél a napsugártól és virágpárázattól ápolt szenvedély: itt erőszakosan felszítva a zúzmarás fenyvek gyantabűze által, a meleg utcakövön heverő lazzaroni édes semmit nem tevése itt átalakítva a pálinkakábulat állati döglésévé; a francia pezsdülő néplelkesülés szociális kitörései itt elfajulva féktelen tömegek rabló-gyújtogató zendüléseivé; s ami a forró égövek népeinél csáb, kacérság, érzékkábító szenvedély, az itt egész meztelenségében, mely nem csábít többé, de megdöbbent, odadobva a közlátványnak: megfosztva költői varázskörétől; és ami nyomában jár a túllakott érzéki dobzódásnak, az undor, a tehetetlen vágy, a kegyetlen önzés, a bizarr természetellenesség.

Severus nem érezte magát különösen elragadtatva a nihilizmus székhelyének tömeges benyomása által. A Téli Palotába megérkezve ugyan szelídült ez a hatás. Sasza asszonynak ízlése volt, s republikánus elnöklő létére sokat eltanult XIV. Lajos udvarától. Kivéve a hajdani etikettet, mindenben a francia szokások voltak utánozva; a külső máz pedig Rómától volt kölcsönözve, egy Lollia Paulina mintaképe szerint.

Mr. Severust az lepte meg legjobban, hogy a Téli Palotában, hol római szokás szerint csupa ifjú leányok és válogatott, szép gyermekek végezték a szolgálatot, nemcsak e lenge öltönyű canephorák, hanem Sasza asszony belső udvarhölgyei között is találkozott több ifjú hölggyel, akik megszólítására magyarul feleltek. Ezek többnyire válogatott szépségek voltak, finom társalgók, és ügyesen kacérok.

Mr. Severus éles eszű ember volt, s így fejtette meg a talányt.

Ezek a Magyarországon települt Sabina növendékei. A Sabina Sasza asszony által rendezett intézmény. Mi hivatásuk lehet ezeknek a nőknek? Csupán azért, hogy Sasza asszony udvarát ékesítsék, hogy az ő híveinek gyönyörül szolgáljanak, ez ötlet nem támadhatott. Annak messzebb ható célja lehet. Tán arra használja Sasza asszony e minden női csáb bűvészetében kitanult hölgyeket, hogy azok titkosrendőrségét képezzék? Talán utasítva vannak azok, hogy majd egy, majd más kijelölt férfit csábjaik hálójába kerítsenek, s mikor meghódították, titkait kicsalják, s azokat úrnőjüknek besúgják? Talán ezen az úton tud meg Sasza asszony minden alattomos összeesküvést távol és közel; a felvergődött hatalmasok ellenszenveiről általuk értesül, lázadásra kész ezredek vezéreit ezek árulják el neki; mikor a nagy pénzemberek valami nagy csínyre készülnek, ezek a kegyencnők kiveszik belőlök egy gyenge pillanatban a terv titkát, s az elnöknő a börzén mindig felfedett kártyájú ellenfelekkel játszik? Talán ezek még a küldiplomácia legbelsőbb szobáiban is szabadon kutatnak; s rejtett jegyzékek, titkosírások kulcsa, bizalmas utasítások e szép szemek révén jutnak Sasza asszony tudomásara? A választ saját tapasztalatából kapta meg e föltevésekre Severus.

Sasza asszonynak, uralkodónőként, arra volt legfőbb gondja, hogy vendégét meg ne engedje pihenni az élvezetektől. Minden napra új mulatság volt rendezve, és minden mulatságon átérzett az a fenyőgyanta ébresztette inger, ami az orosz nihilizmust úgy jellemzi. Az opera zenéje vagy lázító zajos volt, vagy buja melódiákkal lankasztó; a vígjáték közel járt a római fescenninákhoz, s a balett nagyon hasonlított a babiloni Astarte-ünnepekhez. A vendégeskedés elkezdődött a fölkelésnél, s folyt késő éjszakáig, ami félbeszakítá, csak látványos mulatság volt, az érzékiség kifinomított leleményességével, s a reggeli napsugár rendesen egy bacchanál csoportozatait világítá meg a Téli Palota üvegfestményein keresztül.

Mr. Severus ínyenc volt, és szeretett is mulatni. Igaz ugyan, hogy a nagy mulatság közben nem jutott hozzá, hogy Sasza asszonnyal idejövetele céljáról beszéljen; de hiszen van még idő rá.

Mikor aztán már Szentpétervárott minden élvezet ki volt merítve, Sasza asszony meghívá Mr. Severust vadászatra a pavlofszki kastélyba.

Ez a hajdani cári mulató kastély, négy mértföldnyire Szentpétervártól, Carszkoje Zelo közelében, melynek legnagyobb nevezetessége az, hogy egy dísztermének minden bútorzata, szőnyegei a hajdani cárnők és cárleányok kezeivel van hímezve. Most e hímzeteken Sasza asszony vendégei hevernek. És a gyönyörű külhoni vadakat, miket a cárok acclimatáltak a pavlofszki Vauxhall nagy vadaskertjében, most a parvenük lövöldözik rakásra.

Sasza asszony e vadászaton kitűnő lövésznőnek mutatta be magát, s este a lakománál mint Diána jelent meg, udvarhölgyeivel együtt, térdig felkötött görög jelmezben.

Mr. Severus a nap fáradalmai után is versenyt ivott a társasággal, s nem volt férfi, aki jobban győzte volna; de még asszony sem.

Éjfélen túl Sasza asszony canephorái egy sajátszerű italt hordtak körül, amiről a ház úrnője azt mondá Severusnak, hogy ez a római “cinnus” ital, melynek készítése titkát egy Pompejiben felfedezett viaszlapról olvasták le: ettől legédesebb álmokat lát az ember.

Severus megitta azt is.

Éjfél után két órakor a vendégeket, kit vezetve, kit emelve, lakosztályaikba szállíták: Mr. Severus számára a félkörben épült mulatóvár első emeleti bal szárnyának három tereme volt berendezve. Sasza asszony maga foglalta el a középosztályt.

Severus lefekvés előtt már úgy érezte, mintha a cinnus működnék; szemei előtt sajátszerű fényes ködben úszott a világ.

Severus hálóterme valódi múzeuma volt a művészi remekléseknek. A falak táblázata, a boltozat függő csapjai vésnöki díszművek, a szőnyegzet legdrágább perzsa gimians kézmű, az alacsony, széles nyugágy a legsimulékonyabb casses szövetű párnaival, kelet-indiai minta, karcsú, kígyótekervényű mennyezetoszlopaival, a földtekét emelő Atlasz mint óramű, genfi remekmunka. És szemben a nyugággyal, egy egész oszlopközt és annak boltozatát betölt egy művészi alkotású anaglyph: szobrász és festész pályakoszorús műve: emelkedett dombormű márványból, melynek szobrai egyúttal ki is vannak festve, a háttér szintén egy festett tájkép. Az anaglyph tárgya az a sokszor felhasznált mítoszi jelenet, amidőn Páris, a juhász, válogat három istennő között, hogy melyiknek adja az aranyalmát. Amit a szobrász vésője hidegen hagyott a szobrokon, azt a festő ecsetje átmelegíté, még az öltönyöket is átlátszóvá tette. Páris maga háttal fordulva ül az előtérben, s egészen sötétre van színezve a három ragyogó istennő alakjához kellő ellentétben. A pásztor lábánál egy fehér macska fekszik, abból a szép, hosszú selyemszőrű fajból, mely Kínában otthonos.

Severust valami édes bágyadás vonzotta a nyugágy felé; két gyermekapród segített neki földi hüvelyeitől megszabadulni. Azt hitte, hogy amint befekszik, rögtön el fog aludni.

A hálóterem valami édes, mámorító illattal volt eltelve, minők az indus nábobok alvószobáit árasztják el; az “utturkhena” és a ceranna tömjénszaga az, mely bűvösen izgatólag hat az idegekre.

S amint a fejét a párnára letette Severus, elkezdettek körülötte, alatta, vagy fölötte andalító akkordok zendülni, zenehang, mely az emberénekhez hasonlít, vízbe hulló cseppek dallama, minőt a melodion érchangorája ad, átváltozva szellemszerű, szélzúgású melódiákká, minőket az aeolodicon üvegfuvolái dalolnak, közbe az üvegharangjáték templomi kondulásai; citerapengés és távoli cimbalomverés méla kíséretében, s mikor egyszer-egyszer elhalt a rejtélyes hangszerek danája, a távolból hangzott egy szerelmes fülemüle szívcsiklandó, édes csattogása.

S míg e tündéri hangverseny minden idegét édes mámorral lankasztá, az ébren alvó szemei előtt egyszerre csak megelevenült a szemközti anaglyph.

A három istennőszobor elevenné vált, tagjaik megmozdultak, kebleik pihegtek, szemeik ragyogtak és arcuk mosolygott. És Severusnak úgy tetszett, mintha mind a három alakot jól ismerné.

A bal felől álló, a büszke Minerva: az Hermione Peleia, a jobb felőli Rozáli, a Juno; a középső, a Venus, Alekszandra.

Hiszen még álomnak sem igaz; de akik személyesítik őket, annyira hasonlítanak hozzájuk.

És az élő szobrok elkezdenek mozogni; minden mozdulatuk szoborszerű, csábító, lélekvesztő jelenet. Versenyeznek bájaikkal. S a bíró, a pásztor, nem tud közöttük ítéletet tenni: melyik a szebbik. Severus sem.

A fehér kínai macska felkel a pásztor lábaitól, s odasunyogva a hármas csoport közé, az istennői szobrok fehér lábszáraihoz törlészkedik.

Most a mozdulatlan ülő pásztor egyszerre hátrafordítja a fejét, s Severus saját magára ismer benne. Páris mint néger fekete arccal.

Képmása kérdőleg tekint rá, mintha válaszát várná: “melyiknek adod a szépség díját?”

És Severus azt érzi, mintha csakugyan ott ülne a repkényövezte homokos kövön a három istennő lábainál, s mondhatatlan édes kín gyilkolná szívét, hogy nem tudja megmondani, melyik a szebbik. A kínzó gyönyört érzi minden tagja; lelkét csiklandozza az, és lázt gyújt minden erébe.

Közelítene a csábító csoporthoz, odavetné magát eléjük a földre, csókolná lábaik ujjait; de a szobrász márványtagokat adott égő szíve fölé; nem mozdulhat; a három istennőszobor lassankint ismét márvánnyá hidegül, a fehér macska visszafekszik a pásztor lábaihoz, a túlvilági melódiák elhalnak, s Severus mély narkotikus álomba merül, melyet a hasisevők gyönyörlátványai nyugtalanítanak.

Mikor felébred, már a napvilág kockákat rajzol az ablakok nehéz damasztfüggönyeire.

Amint kábult fejét fölemeli, a legelső tárgy, amit megpillant, egy fehér kínai macska, mely lábainál alszik.

Az ébredő heves mozdulatára a szép állat is felriad, nagyot nyújtózik, hátát felgörbítve, s amíg ásít, piros nyelvét s hófehér fogait mutatja, s aztán leszökik az ágyról, s Severus akkor veszi észre, hogy még egy harmadik élőlény is van a teremben.

Juno.

Az éjjeli tünemény egyik alakja. Ugyanazon hajfonadékkal, melyben Rozáli viselete van utánozva, ugyanazon ógörög öltözetben.

Juno az uralkodónő canephoráinak egyike. Ezüsttáblájú asztalkán reggelijét hozta el a magas vendégnek: chocolade-ot, főtt tojást és finom, hevítő gowril-szeszt. És most rózsaajkát félig mosolyra nyitva, hogy hófehér fogsora kicsillámlik a bíbor kígyóvonal közül, várja a magas vendég parancsát. A fehér macska odatörleszkedik fehér lábszáraihoz.

– Ah – szól Severus, égő homlokára téve hideg kezét. – Te vagy itt?

– Szolgálatodra uram.

– Mi neved?

– Rozáli.

– Még Rozáli is hozzá. No hát, Száli, eredj, és hozz nekem egy olyan nagy kancsó tiszta vizet, amekkorát elbírsz.

Mire a canephora visszaérkezett, Severus már felvolt öltözve, nem kellett neki segítség.

A hölgy egy kristályvedret emelt a vállán, mint egy antik etruszk szobor; az tele volt friss vízzel. Aztán a vedret meztelen karjára fekteté, úgy nyújtá Severusnak.

Severus felhajtotta az egész veder vizet.

– Köszönöm. Mármost arra kérlek, Száli, hogy ezt a reggelit, ahogy idehoztad, vidd vissza. Mátul fogva, amíg úrnőd kastélyában leszek, nem kérek egyebet, mint tiszta vizet. Úti bőröndömben van száz darab húskétszersült; az nekem száz napra elég lesz. Mondd meg ezt úrnődnek, és köszönd meg nevemben az eddigi gazdag ellátást. És aztán arra kérlek, hogy végy magadra valami melegebb öltönyt, mert náthát kapsz, s veres lesz az orrod. Elmehetsz.

A szép nimfa a bámulat zavarával sietett ki a hálóteremből.

Severus bosszús volt. Dühössé tette az a gondolat, hogy ilyen együgyű, otromba szemfényvesztéssel akarták megfogni, mint valami sült parasztot, akit nagy szája, vagy vad vitézsége, miniszteri és tábornoki méltóságra emelt, s akit aztán Sasza asszony egy szép kegyencnő segélyével olyan puhára gyúrhatott, aminőre akart.

– Átkozott Circe! – dörmögé magában Severus. – Philtrát itat a vendégével, s ilyen régimódi boszorkányságokat vesz elő. Graham mennyei nyoszolyája, Lady Hamilton eleven szobrai idestova kétszáz esztendős régiségek, s most rajtam akarja ezeket kipróbálni. Hát csak ennyit tud?

… Tudott Sasza asszony többet is.

Még azon délelőtt meglátogatta Mr. Severust Beznihoff úr.

Beznihoff köztudomás szerint ez időbeli kegyence volt Sasza asszonynak: csinos termetű fiatalember; különben egy orenburgi parasztnak (most már citoyennek) a fia. A fáma igen bizalmas viszonyról beszélt, amit Beznihoff maga is igyekezett kitüntetni; a többek közt elmondva azt is Severusnak, hogy magas úrnője mily nagyon érdeklődik magas vendége iránt, a múlt éjjel személyesen átjött e lakosztályba, két udvarhölgye kíséretében, meggyőződni felőle, ha gondoskodva van-e minden kényelméről. Most pedig óhajtana vele állami ügyekről értekezni.

Mr. Severus át engedé magát vezettetni a fecsegő kegyenc által az uralkodónő palotaosztályába, melynek minden terme kalifai fényűzéssel volt túldíszítve.

Sasza asszony nyersselyemszín chitont viselt, zafír boglárokkal és kék övvel, haja, mely nyolc év előtt rövidre volt vágva, most hosszúra növelve, mesterséges fonadékokban köríté fejét, homlokán átszorítva kék zománcú ferroniére-rel. Állva fogadá az érkező vendéget.

Félig háziasszonyi bizalmassággal, félig a sértett államfő neheztelésével szólt hozzá.

– Ön nincs megelégedve az ellátással, mellyel palotánkban fogadtatik?

– Túlságosan meg vagyok elégedve, asszonyom, azonban küldetésem célját elvesztem szem elől az élvezetek halmaza miatt, amikért fölöttébb háladatos lennék, ha a rám bízott kötelesség nem figyelmeztetne a haladó időre. Ide jöttömnek komoly céljai vannak.

– Már említette ön; beszéljünk róluk.

Sasza asszony egy kerevetre veté le magát, fél könyökére dűlve, s inte Severusnak, hogy foglaljon helyet egy átelleni elefántcsont faragványú karszékben. Beznihoff az úrnő háta mögött, a kerevet támlájára könyökölve, helyezkedett el.

Mr. Severus szokásos, senki jól illő kíméletlenséggel kezdé:

– Beznihoff úr távollétében beszélhetek csak.

– Beznihoff! – szólt Sasza asszony, hátra sem fordulva a megszólítotthoz. – Eredj, és készülj útra rögtön. Még ma indulsz – Kamcsatkába. Utasításaidat megkapod két óra múlva a kancellártól, zárt levélben s azokat csak Kamcsatkába megérkeztedkor bontod fel, s cselekszel aszerint. Eredj.

Szegény Beznihoff hüledezve hallá a váratlan parancsot, mely a pavlofszki kastély gyönyörei közül egyszerre egy tízezer versztnyi útra küldé a Jeges-tenger partjára. Engedelmeskedni kellett. Mikor Beznihoff eltávozott, Sasza asszony utána sem nézett, hanem Severus szemeibe mélyeszté tekintetét, s azt kérdezé.

– Elég távolba küldtem Beznihoffot?

Severus meglepetten viszonzá:

– Valóban nem volt szándékom a tisztelt úrnak ilyen hosszú kéjutazást szerezni.

– És mármost ne beszéljen ön többet tiszta vízről és húskétszersültről; ha megunta ön a lakomázást, ezentúl étkezzék velem, ahogy én szoktam; hárman leszünk hozzá: ön, én és udvarhölgyem. Előttünk készítik el ezüst bográcsban az egyféle nemzeti eledelt. Ez az én szokásom, mikor magamra vagyok; osztozzunk benne. Jól van-e?

Mr. Severus mindenképp ki akart térni a gyöngédség hangulata elől.

– Minden úgy van jól, ahogy ön intézkedni fog, asszonyom. Rólam ne vesztegessünk több szót; de beszéljünk az államügyekről, amikért ideküldettem.

– Szívesen. Ön és elnöktársai, ahogy megértettem, először is azt kívánják tőlünk, hogy a Duna-deltát, melynek földét tőlünk megvették, mint “közvetlen államot” szakítsuk ki Oroszország birtokából, s ismerjük el azt, mint önálló szabad köztársaságot “Otthon” elnevezés alatt; másodszor, hogy adjunk el egyet az Aleuti-szigetek közül az Otthon kereskedelmi társaságnak, név szerint az Unalaska szigetet.

– Az árra nézve teljhatalommal vagyok felruházva.

– Még nem jutottunk odáig. Önök kívánságai igen nehezek. Ami az elsőt illeti: a Duna-deltát az európai kongresszus szakította ki Törökország területéből, s csatolta azt Oroszországéhoz.

– A mi dolgunk lesz egy újabb európai kongresszus jóváhagyását megnyerni az Otthonnak közvetlen állammá alakítására. Az önök beleegyezése az első.

– Ezt legalább értem. Önök tartanak tőle, hogy nekem vagy másnak eszünkbe juthat a tíz év lefolyása után azt a választást tenni az Otthon telepítvényesei elé, hogy vagy menjetek haza oda, ahol hazátok van, vagy maradjatok, ahol vagytok; de akkor orosz alattvalók vagytok, orosz föld birtokosai, orosz törvények, közigazgatás alá tartoztok; Oroszország adófizetői, katonái lesztek. Elhiszem, hogy ettől a választástól szívesen megváltanák önök magukat. Pénzük van elég.

– S ha pénzünk nem lenne elég, van fegyverünk is asszonyom.

– Hagyjuk a fenyegetőzést; hiszen jó barátok vagyunk. Önökre nézve a háború rossz üzlet. – Hanem a második kívánságukat nem értem. Mit keresnek önök az Aleuti-szigeteken? Mi van az Unalaska-szigeten, hogy önök azt meg akarják venni? Ez vakmerő ajánlat. Oroszország pénzért nem adogatja el területének egyes darabjait.

– Csak úgy, ahogy a múlt században eladta az Észak-amerikai Egyesült Államoknak egész amerikai területét.

– Azt a cárok tették! De most szabad ország vagyunk. Azonfelül is az Aleuti-szigetcsoport igen fontos archipelagusa az orosz kereskedelemnek; ott van az orosz–amerikai társulatnak több százados telepe a szőrmeáruk és cethalászat összpontosítására.

– Mi a sziget becsének megfelelő árt kínálunk.

– De minek önöknek éppen az Unalaska-sziget? Mi van ott? Én úgy tudom, hogy tudós kutatóink az újabb időkben nagyszerű aranymezőket fedeztek fel e szigeten. És azt is tudom, hogy gazdag kőszénrétegek vannak rajta.

– Akkor az a felfedezés roppant zajt fog ütni az egész tudományos világban, mely eddig azt hitte, hogy volkánok közelében sem arany, sem kőszén nem terem, s az Aleutok minden szigete egy volkán maradványa.

Sasza asszony kedélyesen fölnevetett, olyan önkénytelenül jött ez a nevetés, mintha véletlen csiklandás érte volna.

– Igaza van önnek. A geológia megcáfol. De hát mondja meg ön, mi szüksége van önöknek az Unalaska-szigetre? Miért nem választották a Tanagát? Az lakályosabb. Vagy az Usimákot? Az sokkal nagyobb. Miért éppen az Unalaskát?

– Azt én nem tudom, asszonyom. Ez elnöktársam, Tatrangi Dávid szakmájába tartozik.

– Tehát miért nem jött Tatrangi Dávid maga ide egyezkedni?

Mr. Severus furcsául mosolygott.

– Hogy a világos igazságot megmondjam: ennek az oka azon uralkodónői bűbáj, melyről önnek, asszonyom, a kerek világon híre van, s melyhez halandó büntetlenül nem közelíthet. Elnöktársamat, Tatrangi Dávidot, egy pár figyelmes szem őrzi ez elíziumi veszélytől, s huszonöt éven túl a nők clairvoyante-ok.

– Ah! – szólt bosszús ajkpittyesztéssel az elnöknő; s aztán vállvonva veté utána: – szegény asszony.

– Éppen azért lettem én küldve, aki koromszín arcommal bizonyosan nem nyerek pályadíjt sehol; hanem hidegvérrel tudok számítani.

– Ön tehát azt hiszi, hogy arcának éjszakája biztosítja önt afelől, hogy a nap nem süti el? – szólt Sasza asszony, összevont szemöldei alól lángsugarakat küldve a néger acélarca felé. – Jól van. Beszéljünk tehát az üzletről. Tegyük föl, hogy önök ajánlatai jók, elfogadhatók. De azt tudnia kell önnek, hogy én nem vagyok önuralkodónő.

– Valóban szükséges, hogy erre többször figyelmeztetve legyek, mert én többször látom magam előtt a hódító cárnőt, mint Nihilország köztársasági elnöknőjét. A nők homloka körül önkényt támad a korona.

– Hízelgés ez?

– Nem; – kritika. Nekem mindannyiszor, midőn önt megszólítom, erőmbe kerül visszafojtani e szót “felség”, s ráerőltetni nyelvemre az “asszonyom” címzést.

– Azt azonban tudja ön, hogy énnekem országgyűlésem is van.

– De azt is tudom, hogy ahol csak a világon parlament van, az mind arra való, és úgy van már a tojásból kiköltve, hogy amit az uralkodó tenni akar, azt a parlament akarata szentesítse; ha pedig az uralkodó valamit nem akar megtenni, azt a parlament megbuktassa.

– Csakhogy ön nem ismeri még az orosz parlamenteket. Azoknak egészen más arcuk van, mint egyéb képviselőgyűlésnek. Ezekkel valaki más is parancsol, mint az államfő. Ismeri ön a “poklot”?

Severus visszahökkent. – Még nem volt szerencsém hozzá.

– No, nem azt a poklot értem, amelyikkel a papok ijesztgetik a szegény bűnösöket; azt nálunk már ezelőtt nyolc évvel eltörölte egy parlamenti akta, a mennyországgal együtt.

– Ah! s mi lett az idvezültekből és elkárhozottakból?

– Az elsőbbekből oxigén, az utóbbiakból hidrogén.

– Ami valószínű.

– Az a pokol, amelyikről én beszélek, egy nihilista páholynak a címe, mely már másfél század óta fennáll, s krónikáiban negyvenhárom királygyilkolási merényletet számol, amik közül öt sikerült; melynek munkája volt az orosz államforma megváltoztatása, mely hadat visel minden korona és templom ellen, mely ellensége mindenkinek, aki gazdag, mely a vagyonbirtoklást rablásnak tekinti; mely a nők közösségét hirdeti – ez a pokol a maga földalatti aknáival elágazik Szentpétervártól Kamcsatkáig és Sebastopolig – s céljainak kivitelében minden eszközzel rendelkezik: néplázadással, orgyilokkal, méreggel, gyújtogatással; szövetségében tart minisztereket és bagnóbul megszökött rabokat, költőket és korcsmárosokat, színészeket és örömleányokat; az országgyűlési képviselők nagy részét ez választatja meg, az ülések jeleneteit ez idézi elő, s ha szükségét látja, a néptüntetést kiviszi a piacra, s akit útjában talál, azt nagyhamar elítéli, s ítéletei végehajtására szolgálatában áll minden lámpásfa. Ez a “Pokol”. Tagjai nevezik magukat “ördögöknek”, s ilyen ördög (bejegyzett működő tag) van Szentpétervárott húszezer.

– Ez fölöttébb biztató tudat – jegyzé meg Mr. Severus. Sasza asszony ez elszámlálása alatt a pokol dicsőségeinek öntudatlanul azzal foglalkozott, hogy egyik mesterségesen befont hajtekercséből egy tincset valamennyi tekervényes fonatból erőszakosan kihúzzon, s azt azután két mutatóujjával felgombolyítsa.

– Már most elgondolhatja ön – folytatá az úrnő –, hogy az Otthon állam mennyire ellentéte mindannak, ami a Pokolban ideál? Egy óriási növekedésben levő város, mely odaékelte magát abba az útba, amelyen keresztül a Pokol nagy misszióját végrehajtani készül. Egy nemzet, mely a minden szlávok egyesítését akadályozza. Egy telep, mely halomra gyűjtött kincseivel mindenki irigységét költi fel; a ti ragyogó kirakataitoknál még a filiszter is és a jámbor cockney rablói vágyakat érez magában ébredezni. És amellett bírtok oly hatalommal, a repülőgépekkel, melyek a nyílt támadást ellenetek lehetetlenné tennék. Mit gondol ön, mit érezhetnek önök iránt a pokolban?

– Azt az ördögök tudják.

– Tehát én tudom. Azon a napon, amelyen ön Szentpétervárra megérkezett, amidőn köztudomásúvá lett, hogy ön minő szándékkal jött ide, hogy az Otthon állam diplomáciai elismertetését tőlünk megvegye, hogy az Unalaska-szigetet megvásárolja: ki lett adva a parancs a Pokol minden működő tagjainak, hogy önt meg kell ölni minden gyilkoló eszközzel, tőrrel, lőfegyverrel, pokolgéppel, tűzzel és méreggel, lőporos aknával, vagy összedöntött házzal, az nem jön kérdésbe, hány száz vagy ezer ember lesz korommá égetve, tésztává gyúrva önnel együtt. Vannak nőördögök, kik képesek együtt meghalni önnel, a Pokol rendeletéből.

Mr. Severus nem hagyta magát megrémíteni.

– Tisztelem a Pokolnak minden rendeleteit, de nem félek tőlük. Ha félnék, elzárkóznám az aerodromonba, mely idáig hozott; ott nem férhet senki a testemhez. De mikor egy magas célt látok magam előtt, akkor nekem nem jut eszembe, hogy a kadaveremet őrizzem. Tegyen a Pokol, amit akar: nekem önnel van dolgom és a minisztereivel; s nem bánom, ha minden pamlag lőporral van is megtöltve, amelyen értekezünk, én csak az értekezés tárgyát látom magam előtt. Azért, asszonyom, hagyjuk az ördögöket a pokolban. A múlt éjjel az elíziumban álmodtam magamat, a jövő éjjel az Orcusban fogom álmodni. Hanem mikor ébren vagyunk, beszéljünk az államaink ügyéről s nem az én fekete bőrömről.

– Legyen ön nyugodt – szólt Sasza asszony mágikus fennköltséggel. – Az egész kerek földön egyetlen egy lény van, akinek közelében önt nem éri semmi vész. Az én vagyok! Az én háztetőm alatt nyugton alhatik ön, azt nem gyújtják az ön fejére; énmellettem bátran bejárhatja ön a várost nyitott hintóban, nem fognak rálőni, ha velem fog egy tálból enni, egy pohárból inni, senki meg nem mérgezi önt, mert én vagyok a Pokol-páholy legfelső főnöknője.

Mr. Severusnak tiszteletteljes borzongás futott végig az egész testén.

– Ez a felfedezés rám nézve legkevésbé megnyugtató. Ha ön parancsol a Pokol-páholynak, a Pokol-páholy is parancsol önnek. Ön megvéd engem tagtársaitól, kik nem riadnak vissza méregtől, orgyiloktól, asszonyi cselszövénytől, hitszegéstől, vendégjog megsértésétől; de ki véd meg ön ellen, ha önben összpontosulnak e nemes szövetség minden elvei?

Sasza asszony e kérdésre azzal a tekintettel válaszolt, mely az áruló elpirulással s a sóvár vágytól égő szemekkel mindent elmond, amit férfinak meg kell érteni, és aközben, női hevességgel tekerte azt az elszabadult hajtincset bal keze hüvelykujja körül, mindig szorosabban, mindig erősebben, s mikor egészen pirosra volt duzzadva, akkor kirántotta öltönyéből a zafíros melltűt, mely annak redőit összetartá, s míg az elszabadult görög lebernyeg pongyolán lecsúszott vállairól – a tű hegyével beleszúrt a megduzzadt hüvelykujjba, hogy a vér kibuggyant belőle. Akkor felkapott íróasztaláról egy tollat, s azt a vérbe mártva, egy papírlapra e szavakat írta:

“Én, Alekszandra, Nihilország elnöknője, Severust, Otthon állam elnökét, testemmel, véremmel, ébren és álmában meg fogom minden és mindenki ellen védelmezni.

Alekszandra.”

A vérével írt sorokat átnyújtó Severusnak.

Severust annyira kihozta sodrából ez az asszonyi ötlet, hogy önkénytelenül lehajolt azt a miatta vérező kezet megcsókolni.

És abban a pillanatban, amidőn a nőnek a keze az övét vissza szorítá, érezni kezdé azt a bűvhatást, amivel ez asszony rabjává ejti a hozzá közelítőt. Valami nyugtalan, palpitáló vonaglása e villanyos ujjhegyeknek értetlenül érzett szavakat beszélt hozzá. És aközben a nő elnevette magát, mintha csak tréfa volna az egész, hófehér vállai úgy lejtettek a nevetés közben, s csak azután jutott eszébe, hogy a zafíros tűvel ismét összetűzze a chiton szétnyíló redőit keblén.

Mr. Severus eltette keblébe az asszonyvérrel írt lapocskát, s attól fogva úgy tetszék neki, mintha valami jobban melegítené ott belül, mint eddig, s mikor reá gondol, mindig nagyot dobbanna rá a szíve.

– Azonban beszéljünk hát államaink ügyeiről – szólt a hölgy egyszerre elkomolyodva. – Mi még folyvást egymásnak a torkán tartjuk kezeinket.

– Az úgy van.

– Tegyük fel, hogy énnekem kedvem volna önökkel őszinte, igazán megtartott szövetségre lépni.

– Erre nemcsak a kedv lehet meg; de megvan a kényszerűség is, asszonyom. Az Otthon állam jó szövetsége önöknek, állandó jólét forrása. Amit a két alkutárgyért ajánlunk, az oly nagy összeg, mely az ön kormányát jelenlegi pénzzavarából egyszerre kisegítené. S ezzel sok van mondva. Önök tudtak egy régi államot szétbontani, de nem tudták azt még újraalkotni. Van most is nagy hadseregük; de azt nem fizeti senki, az a nép sarcolásából él. Hivatalnokaik nem tartanak rendet, nem szolgáltatnak igazságot; ezért minden üzlet és kereskedés a földön fekszik. Nyolc év óta moratorium védi az adóst. Adót nem fizetnek az ország hattized részében. A köznép imádja önt, mert a főurak vagyonát megosztá vele, s a papi jószágokat prédára ereszté; hanem a confiscatióknak már vége; elvenni nincs mit többé; a pénzügyminiszter egész tudománya az assignaták nyomatása. Önök országa egy óriás, mely mozdulni nem képes. Önöknek szükségük van rá, hogy ajánlatunkat elfogadják.

– Nem jól tudja ön, uram. Oroszország még most is a “római” birodalom: és az Otthon állam csak Karthágó vele szemközt. Igenis: Otthon város a mi Karthágónk. De mi hatvanmillió orosz nép vagyunk, melyet az özönvíz sem törölhet le a földről: önök pedig csak egy város a “Budzsák-vidék” szigetein. Mi egy birodalom vagyunk, mely két világtengerig és az ázsiai hegyvilágig terjed, s ha ma elveszítünk mindent, amink a föld felett van, megmarad alattunk a föld, s még akkor is gazdagabbak vagyunk, mint akármely országa a világnak. Hogy lehet önnek, a magas látkörű férfinak, a hideg számító főnek Karthágó ügyét képviselni Róma ellen!

– Asszonyom! – viszonzá Severus. – Minden hasonlatok között a históriából vettek biccentenek legerősebben. Az, aki Karthágót romba döntötte, a Scipiók és Catók Rómája volt; az, aki Oroszországot naggyá, hatalmassá tette, az egy vaskezű cár és két gyakorlati eszű cárnő volt.

– Nem pedig a Pokol-páholy főnöknője, mint én, ugyebár? – Ön mondá. Ettől a Rómától a mi Karthágónk nem fél.

Sasza asszony fölkelt helyéről, s odalépve Severushoz, fél kezével annak vállára támaszkodott, s oly démoni arckifejezéssel, melynek baljóslatától a néger maga is zsibbadást érzett idegeiben, csaknem súgva mondá neki e szavakat:

– És hátha a Pokol-páholy főnöknőjének egy gondolatja támadna, mely magukat az ördögöket is meglepné?…

Az az elsötétülése a szemeknek, követve a hirtelen kitörő villámoktól, valami bűvös hatással volt e férfira, ki önkénytelenül érzé e hölgy hatalmát lelke körül fonódni.

– Hátha lenne egy kéz – szólt a hölgy, szép, meztelen márvány karját összeszorított öklével kinyújtva –, mely mind azt, amit eddig összerombolt, újra fel tudná építeni; a félbenmaradt babiloni tornyot, fel az égig! Minket nem akadályozhat benne még az Isten sem, ki összezavarta a népek nyelveit, hogy egymást ne értsék. Hatvanmillió egynyelvű nép vagyunk. Hatvanmillió erőteljes, munkabíró, hadedzett, egyakaratú nép. Alattunk két fél világrész! S mi az a másik, ami Otthon államnak nevezi magát? Egy górcsövi parány. Egy háromszögű ázalag. Mi adja neki az életet? Egy gondolat csak. Egy titok. Legyen kimondva ez a titok, s a parány állam megszűnt lenni. Legyen ez a titok az enyim, s egy év múlva enyim lesz az egész világ. Az szép volna: egy egész világnak parancsolni. Minden nemzetnek, az angoltól a hottentottáig. De ne beszéljünk erről. Ön azt hihetné még, hogy ki akarom öntől csalni ezt a titkot. Ez a gondolat önt sérti. Ön hálával tartozik az Otthon államának. Ön Tatranginak köszönheti roppant vagyonát: az ő felfedezései segítettek önnek minden pénzhatalmat maga alá tiporni. Azt se tagadja, hogy gyöngédebb selyemszálak is fűzik az Otthon államához. Én mindent tudok. Az aranyalmát ezúttal “Juno” nyerte el.

Severus, mint a viperacsípte, szökött fel helyéről. Ez érzékeny része volt, melynek érintése indulatba hozta.

Sasza asszony pedig erre a legkedélyesebb kacagásba tört ki; oly szeretetreméltó volt, mikor így bebalzsamozta nevetésével a gúnyfullánk daganatát: igazi nő volt. Severus le volt fegyverezve.

– De hát beszéljünk igazán komolyan a fennforgó államügyről – szólt a hölgy, hanyagul ledőlve kerevetére. – Önök a “Budzsák-vidék” kikeblezését kívánják, és az Unalaska-szigetet. Mi a viszonszolgálat érte?

– Az Otthon állam területeért (amit ön Budzsák-vidéknek kegyeskedik címezni), százmillió forint; az Unalaska-szigetért ötvenmillió.

– Tehát százmillió rubel kerek számban. Mondok önnek egy eszmét. Adjanak önök nekem a százmillió rubellel egyenértékű aerodromonokat, adjanak tízezer repülőgépet, s áll köztünk az alku.

– Asszonyom; egy aerodromont vagy tízet az ön magánymulatságára adhatunk önnek ajándékba; de tízezeret semmi pénzért és semmi földért.

– Miért nem?

– Azért, mert mi a légjárókat csak kereskedelmi célokra készíttettük; de ha ilyen nagy tömeg jutna az ön birtokába, ön azokat mindjárt hadviselésre használná fel, s akkor aztán verekedhetnénk a Pokollal odafenn az égben.

– Indokolt gyanú. Hát erről ne beszéljünk többet. Tehát százmillió rubelt akar ön adni államunknak a kívánt átengedésekért: akkor, hogy azt kerek számban megkapja a kincstár, kell önnek ígérni száztizenegy milliót.

– Ezt a disagiót nem értem.

– Dehogynem. Minisztertanácsom kilenc emberből áll. Legalább ötnek a szavazatát kell bírnom. Országgyűlésemnek kétezer tagja van. Ezeregy szavazatot kell biztosítanom. S úgy hiszem: tízezer rubel egy szavazatért nem sok.

– Ah! – kiálta fel Severus némi méltatlankodással.

– No, azt persze Magyarországon másképp csinálják: ott a tízezer rubelt a választóközönségre adják ki, hogy a szavazatok többségét biztosítsák; de az én módom egyszerűbb. Én nem bánom, a közönség akárkit választ (az általános szavazatjog mellett ki győzné őt pálinkával?), én a kész képviselőt veszem meg. Nem jobb így?

– Ha másként nincs, hát így jó: ráállok a száztizenegy millióra.

– Akkor én összehívatom országgyűlésemet; amihez kell két hónap, míg a meghívás az Amurig, meg a Kaukázusig lemegy; míg a képviselők Kivából, Kamcsatkából Szentpétervárra felérnek: ez legrövidebb határidő. Az alatt lesz gondom rá, hogy a várakozás unalmait önre nézve lehetőleg elviselhetővé tegyem.

Mr. Severus a légjárótul megizené Dávidnak, hogy minden jól megy, hanem két hónapig kell az országgyűlés összejöttére várakozni.

Dávid visszaizent neki, hogy addig csak maradjon Szentpétervárott.

És Sasza asszony gondoskodott róla, hogy magas vendégének unalmas ne legyen az ott időzés.

Minden napra gondolt ki számára valami új, meglepő mulatságot.

Sasza asszony művésznő volt ebben.

Népmulatságok rendezése, bálok, színház, hangversenyek kitelnek egy udvarmester eszétől is; de Sasza asszony egyebet is tudott: élvezeteket, amikhez nem kell sem díszítmény, sem comparseria; miknek csak a magányos budoár a színhelye.

Asztalát már állandóul megosztó Severussal. Azon ok miatt, hogy a magas vendég óva legyen minden megmérgezési kísérlettől, még poharat is csak egyet tartott mindkettőjük számára, Severus ugyanazon bor maradványait hörpölé, amiből Sasza asszony ajkai szürcsöltek, s midőn az ízletes lakoma után Sasza asszony a kandalló előtti kerevetére ledűlt, ugyanazon legyezőcsapással magát és Severust hűsítve, akkor rákezdődött a finom emberszólás, amihez Sasza asszony egy francia nő elmésségével s egy angol nő humorával bírt. Kijutott belőle minden európai udvarnak. Minden pletykát ismert, és ragyogó kedéllyel tudott előadni, ami a királyi házak közelében történik. Hanem aztán nem kímélte a saját népét sem. Az orosz sajátságokat, a nihilisták bohóságait éppoly maró élcekkel tudta ostorozni. Nem volt kegyelete semmi iránt. Kigúnyolta a kicsinyt úgy, mint a nagyot; nevetséggé tette a királyok pompáját s a proletárok rongyát, szennyét. A szemérmes, erényes nők nem szenvedtek több gúnyt tőle, mint a kicsapongó világhölgyek. Kigúnyolt mindenkit. S ez a modor elvarázsol.

Néha meg kártyázni hítta fel Severust, kinek szenvedélye volt a játék, mit az Otthon rideg köreiben ki nem elégíthetett, s olyankor, ha belemelegedtek a “királyi játék”-nak nevezett “l’hombre”-be, néha a megvirradó nap is ott találta őket a kártyaasztalnál. Sasza asszony szeretett nagy pénzben játszani, s ha vesztésben volt, duplázta a tételt. Néha mesés összegeket elvesztett, másszor megint visszanyerte. Egy éjjel elvesztette a feje fölül magát a pavlofszki kastélyt, s az utolsó “dupla vagy semmi” játszmára a testén levő chitont tette fel. Annál csakugyan megfordult szerencséje, s Severus visszavesztett mindent – a chitont is.

Mikor nagyon jó kedvében volt Sasza asszony, magánytermeiben hangversenyt rendezett udvarhölgyeivel, s ő maga is részt vett azokban. Gyönyörű, csengő alt hangja volt, és szokatlan hévvel tudott énekelni. Severus elragadtatva tapsolt neki.

Sőt azt is megtette, hogy a szentpétervári énekes kávéházakból felhozatta a leghírhedettebb chansonette-énekesnőt, s versenyt énekelt vele azokból a sikamlós, érzékingerlő, útféli dalokból, s Severusnak kellett ítéletet hozni, hogy melyikük előadása volt tökéletesebb, a chansonette-dalnoknőé, vagy az uralkodónőé.

Majd meg a jövendő nagyság és hatalom ábrándképeiről suttogott vele egész naphosszant; elmondva előtte fényes, nagyszabású terveit, mámorító, végeláthatatlan kifejlődéseikben. Ilyenkor egész lénye átváltozott: látnoknő lett; arca kigyulladt, és egész teste lázban szenvedett.

Sohasem volt ugyanaz. Minden nap más-más alakban tűnt fel. És az mind megigéző, elbűvölő változata volt egy nőnek, akibe egy démon szorult.

Egyszer aztán rátalált egy oly mulatságra, mely élvezet volt rá nézve is, Severusra nézve is – és egyúttal kín egy harmadikra nézve – tehát háromszoros gyönyör.

Egy Otthonból érkezett aerodromon levelet hozott Severusnak. Rozáli írta azt neki, azzal a rövid kérdéssel, hogy mit tudott meg Kin-Tseuról.

Severus megmutatta a levelet Sasza asszonynak, s felvilágosítá őt annak előzményei felől.

Ah, ez kapóra került gyönyörűség volt Sasza asszonyra nézve.

Tehát Tatrangi Dávid felesége féltékeny! Ezt jó tudni egy másik asszonynak.

Rozáli meg akarja tudni, mit beszélnek az orosz tudósok Kin-Tseuról, melynek hegyei az ő előretolt országaikkal is határosak. Ennek a kíváncsiságnak szolgálni lehet.

Sasza asszony összegyűjteté az adatokat, amiket orosz kútfők jegyeztek fel Kin-Tseuról. Ugyanazon érzékiséget ingerlő képek, minők a kínai íróktól rajzolnák: a gyönyör kultusszá emelve; a nő, mint a finomított kéj eszköze; a zárt hegyeken belül túlhevített képzelem alkotta kicsapongás, a maga délszaki meztelenségében.

És mindezen tudós és költött leírásokat Sasza asszony maga és Severus jelenlétében olvastatá fel titkárnője által, ki fiatal, ártatlan tizenhat éves leány volt, egy kivégzett hercegi család utolsó leánya, s mikor a szemérmes hajadon arca kigyulladt a szégyentől az adatok olvasása alatt, mikor hangja elcsuklott, és mikor arcát elrejtve sírva fakadt, akkor úgy kacagott rajta az úrnő! És aztán mindezen adatokat megküldé Rozálinak.

Hát van-e annál nagyobb gyönyör egy asszonyra nézve, mint egy másik asszonyt, ki eddig boldog volt, hitt, bízott: egyszerre a féltékenység mérgével torkig tölteni!

Severus sejtette azt, hogy az a játék, amit most Rozálival űz, nagyon veszélyes mulatság. Ha a férj megtudja e fondorlatot, ez árulkodást, akkor megszünnek egymással szemben államfők, triumvirek lenni, akkor csak a férfi és férfi állnak szemközt. Azonban sokkal jobban el volt már szédítve e csáberejű asszony bűvköre által, mint hogy egy okos gondolatnak ura tudott volna lenni.

Örült már neki, hogy az idő ily hosszúra húzódik, s vesztett pillanatok voltak, amiket nem ez asszony körében töltött. Kezdett elveszni benne egész lelkével.

A sokszor ismételt találkozások alatt az éles eszű nő egyenkint ismeré fel a férfi gyöngéit. Rájött, hogy Severus spiritiszta. Sasza asszony is az volt. Istent nem hitt, de astralszellemeket igen. Amint egymásban a hivőt felismerték, volt egy közös varázskörük, melyen belül egy bűvlánccal összekapcsolt párt képeztek. S a médiumok nagy kerítőnék.

Sasza asszony udvarhölgyei közt volt egy ilyen hírhedett médium, egy csontos alkatú amerikai hölgy: Miss Braddon.

Miss Braddonnak oly mértékben jutott ki a delejes fluidumból, hogy ennek erejével a legizmosabb férfit földhöz tudta ütni. (Szkeptikusok azt állíták felőle, hogy valamikor akrobatanő volt egy erőművész-társulatnál.)

Hanem hát csodadolgokat tudott véghezvinni, s ismeretes tekintély volt a spiritiszták minden nyelven írott hírlapjai előtt.

Mikor Sasza asszony megtudta Severusról, hogy “hívő”, beavatta őt a misztériumokba.

Miss Braddon a háromlábú asztalkával legelőször is a kérdező védszellemének nevét íratta le. – Hogy Sasza asszony védszelleme “Semiramis” volt, az régi dolog és igen természetes. A felhívott szellem, ki Severusnak megjelent, e névvel mutatá be magát: “Araeus”. Az udvari cercle-ben mindjárt készen állt egy tudós historikus nő, ki magyarázatot adott felőle, hogy ki volt az az Araeus. Kortársa volt Semiramisnak és Armenia királya. Asszíria királynője olthatlan szerelmet érzett Araeus iránt, melyet az visszautasított; ezért Semiramis hadat izent neki; megütköztek, s a harcban a szeretni nem akaró Araeus elesett. Semiramis aztán, kit élve nem bírhatott, elnyerve holtan, bebalzsamoztatá s pompás mauzóleumot építtetett sírlakául, hol örökké övé maradt a kegyetlen.

Severus férfihiúságának hízelgett az, hogy védszelleme ily ellenálló jellem volt, Sasza asszony pedig hatalmasabbnak érezte már magát – Semiramisnál.

A spiritiszta hókuszpókusszal aztán igen érdekes mulatság mellett telt el az idő.

Sasza asszony és Severus sok olyan kényes kérdést oldattak meg a spirit rappinggel, amelyet egyenesen egymáshoz nem intézhettek volna.

Sasza asszony egyszer azt a furfangos kérdést intézte a szellemhez, hogy “mi van az Unalaska szigetén”.

Severus megszeppent. Hejh, ha ki találja mondani.

A szellem nem sokat gondolkozott, leírta e szót: “Paco”.

Mi az a Paco?

Egy mineralóg tudósa a cercle-nek megmagyarázá, hogy a gazdag aranytartalmú érceket nevezik így.

Sasza asszony vállat vont. Ez nem elégítette őt ki. Severus pedig könnyebbült kebellel gondolá, hogy mégis van a szellemekben diszkréció.

Hátra volt Severusnak még azt is megtudni, hogy ő nemcsak proselyta, de maga is inspirált próféta és doctor.

Egy délelőtt, mikor Sasza asszonyhoz a szokott látogatásra sietett, az elnöknőt nyugágyán fekve találta. Nem fekve, de hánykolódva, mint egy ördögtől megszállt alakot, ki haját tépi, fejét az ágy oszlopaihoz veri, átkozza környezetét, asszonyait, orvosnőit, s minden pillanatban más kínalakra facsarodik hajlékony alakja, míg szemei lázas tűzben égnek. Alkalmasint heves fejgörcsök kínozzák.

– Jöjjön ön! – lihegi a kínlódó a megpillantott férfihoz, s midőn ez odalép nyugágyához, megragadja két kezével annak jobbját, és nyögve szól: – Tegye ön homlokomra kezét, talán meggyógyít az…

Severus betakarta tenyerével a hölgy égő homlokát, lüktető halantékait, s íme az rögtön elcsendesült, megszűnt kínosan vonaglani; néhány perc múlva szempillái becsukódtak, s nemsokára keblének csendes pihegése s félig nyílt ajkainak halk lélegzetvétele tanúsítá, hogy elaludt.

Severus le nem vette a kezét a homlokról addig, míg aludt a nő, az pedig egész óráig tarott. Mikor ismét felnyitá szemeit, mondhatlan bűbájjal tekinte föl rá hálatelten; s mielőtt az kezét visszavonhatta volna, megragadta és ajkaihoz szorítá azt, halkan rebegve: “köszönöm, köszönöm, ez meggyógyított”. És aztán semmi baja sem volt.

És Severus ettől még bolondabbá lett.

Ettől a naptól kezdve Sasza asszony magaviselete Severus irányában az eddigivel egészen ellentétessé változott. A szabad, zabolátlan modort felváltá nála a hajadoni szemérem.

Oly tartózkodó lett irányában, mint egy leány, kinek titka el van árulva.

Ez mind játék volt-e? Szerep volt-e?

A szemérmes menyasszonyi komédia tartott az országgyűlés előtti hétig. Sasza asszony el tudott pirulni, mikor Severust közelíteni látta, és el tudott halaványulni, ha távozott. A férfihiúságot így fogják meg.

Azon a héten aztán, amelyen a képviselők a nagy világbirodalom minden részéből gyülekezni kezdtek a fővárosba, egyszerre eltűnt a szemérmes hajadon képe Severus elől. Egy reggel férfiöltönyben találta Sasza asszonyt. Tábornoki egyenruhát viselt.

– Nagy napok kezdődnek – szólt a hölgy komoran Severushoz. – Rám nézve, s tán az egész világra nézve döntő korszak közeledik. Amit ön kívánt tőlem, az indítja meg a hógörgeteget; kit tipor az majd el, még nem tudom. Lehet, hogy engem. Lehet, hogy fölemel. Aki mellettem marad, lehet, hogy elvész, lehet, hogy megdicsőül.

– Én itt maradok – mondá Severus, nem várva be a kérdést.

– Köszönöm – szólt Sasza asszony, megszorítva kesztyűs kezével a férfi jobbját, s azzal felkérte, hogy csatolja oldalára a kardot, mit Severus szívesen megtett.

E naptól kezdve minden óra abban telt el, hogy Sasza asszony érkező hadcsapatokat mustrált; lovon nyargalva előttük, és rövid buzdító szónoklatokat tartva hozzájuk. Nappal a hadcsapatok zsoldját fizették, őket gazdagon megvendégelték, és késő este, mikor már besetétedett, szállították a vasúton Szentpétervárra.

Az országgyűlés megnyitásának napján Sasza asszony kísérő hölgyeivel, asszonyokból álló válogatott testőrseregével maga is átköltözött Szentpétervárra. Severus egy kocsiosztályban ült vele.

Az első harminc nap parlamentáris bagatellákkal tölt el. A tisztelt ház elnököt, jegyzőket, bizottságokat választott, szakosztályokra oszolt, házszabályok felett disputált, új képviselőket igazolt, válaszfeliratot készített, egyszóval, ölte az időt.

S eközben átment az idő az utolsó, végzetes évbe. A Duna-deltára belzettek száműzetésének válságos, tizedik éve volt ez. Sürgetős volt a kérdés megoldása, hogy maguk állama maradnak-e, vagy Nihilország telepe.

Dávidtól egyik sürgöny a másikat érte Severushoz, hogy mi történik már. Mindig holnapra lett biztatva.

Egyszer aztán ez az izenet jött Dávidtól Severushoz:

“Hagyjon ön ott mindent, és jöjjön vissza rögtön.”

Ez a parancsként hangzó izenet háromféle rossz hatást tett Severusra. Először megdöbbenté: azt hihette, hogy Dávid megtudott valamit Rozálitól. Féltékeny nők hamar elárulják magukat. S lehet, hogy most szörnyű számadást készül vele tenni. Másodszor megsérté hiúságát, hogy egyenrangú triumvir társa neki ily röviden parancsokat osztogat. É s harmadszor a számító diplomata eszélyessége volt megtámadva, kiről felteszik azt, hogy mikor már mindent legjobban elintézett, az utolsó órában saját művét félbehagyja, és megszökjék tőle.

Mind a három hatás együtt indok volt arra, hogy Severus dacoljon Dáviddal, és izenetét félredobja. Itt kezdődött rá nézve a lejtő, melyen aztán nem lehet többé megállni.

Pedig Dávid se nem férji haragból, se nem fennsőbbségi vágyból, se nem romboló dacból intézte hozzá ezt az izenetet, hanem azért, mert jól volt értesülve arról, hogy mi fog történni Szentpétervárott azon a napon, amelyen a nemzetgyűlés az Otthon állam ügyét érdemleg tárgyalni fogja. Ezt olyan jól tudta Dávid, mint maga Sasza asszony, s óhajtotta a katasztrófából kivonni triumvir társát.

Severus azonban ott maradt.

A harmincegyedik napon került tanácskozás alá a miniszterek törvényjavaslata, melyben az Otthon várost államnak elismerni, s az Unalaska-szigetet örök áron eladni, százmillió rubel kárpótlás mellett indítványozzák. Az indítvány mellett elég indok szól, politikai, stratégiai és financiális.

Hanem a Nihilország nemzetgyűlései kissé furcsa ábrázattal bírnak.

Először is a képviselők száma megy kétezerre. Ez népgyűlésnek is elég. Azután a ház a legkülönbözőbb elemekből van összealkotva. Óoroszok és pánszlávok, roskolnikok, skopcsik és nihilisták; parasztok, katonatisztek, hivatalnokok és csizmadiák; tunguzok, jakutok, burjátek, szamojédek; baskír és cserkesz nevezetességek; salvus conductussal visszatérő szibériai deportáltak; lengyel nemesek, német iparosok és kereskedők; asszonyok és férfiak. Kétezeren!

Maga az ülés folyama egy folytonos zsibongás. Egyik oldal csak azért zajong, hogy a másik párt szónokát ne lehessen érteni, míg egyszer aztán felkerül a szónokszékre egy hatalmas hyppopotamus-hangú szónok, aki érvényt tud szerezni a nézeteinek hangja mennydörgésével. Annak a beszéde aztán valóságos vihart kelt föl; ez a Pokol szónoka: a törvényjavaslat ellen expectorál. Mikor nem használ a tömeges “rendre” kiáltás (az elnök csengettyűjére senki sem ügyel, pedig már harmadszor vonta el a szót a szónoktól, de az csak beszél azért), akkor tettlegességekre kerül a dolog, öten-hatan odarohannak a szószékhez, a szónokot megragadják lábánál fogva; az visszarúg, tovább rángatják, a csizma lemarad a lábáról az ellenfél kezében, de a szónok megáll, végre valaki elkapja hátulról hosszú kabátja szárnyát, s annálfogva hanyattbukfencezik, felében harapva a nyelvén lévő szót, mely alkalmat siet megragadni a következő szónok, ki a törvényjavaslat védelmére állt fel, s felkapaszkodik a lerántott “tisztelt előttem szóló” helyére. Ennek éles hangja van, mint a trombita; keresztülrecseg az ellenfél zsibaján. Gorombáskodik. Van hatalmas hangja hozzá. És nem zavarja ki szónoklata kontextusából, hogy odalenn “kutyának” kiabálják. Ez még parlamentáris kifejezés. Hanem aztán, mikor a szép szó nem használ, következnek a kevésbé parlamentáris közbeszólások. Gyorsírói parenthesis (szónok képén egy záptojás loccsan szét). Egyéb ellenészrevételek is érik projectile alakban: burgonya és vöröshagyma. Végre egy repülő cékla minőségében oly nyomatékos ellenvetés éri a priori, hogy elered az orra vére, s kénytelen a szót átengedni másnak.

S ez így megy kifogyhatatlan cifrázatokban reggeltől késő estig, estefelé még, amennyire lehet, fokozott érdekeltséggel. Az alant folyó vitában élénk részt vesznek a karzatok is, s az országház körül álló tömegek folytatják a tanácskozást kinn az utcán, ha nem is egészen annyira a házszabályok szerint, mint odabenn a teremben, de éppen olyan üdvös eredménnyel.

Sasza asszony és Mr. Severus ez olympi mulatságot az elnöki páholyból élvezték.

Az elnöknő páholya egy előteremből állt, mely minden komforttal volt lakályossá téve, és az ebből nyíló páholyból, mely szemben a házelnöki és szónoki székkel az egész gyűlésterem fölött legkedvezőbb áttekintést nyújtott. E páholynak arabeszk modorú rácsozata van, mely egy egyszerű gépezettel egyszerre kétfelé nyitható. Néha az elnöknő a szokott rácsozat mögül hallgatta végig az ülések vitáit; talán azért, hogy megjelenésével meg ne oszlassa a ház figyelmét. Ez a rácsozat most is zárva van, s az elnöknő és Severus a redőny mögött látatlanul figyeltek a viták folyamára.

A délesti órákban kezdtek azok nagyon is turbulentus jellemet ölteni, a szónokok alig juthattak már a szószékhez; kettő-három beszélt egyszerre a padok tetejére felugorva, s egyik tömeg a másikra a leggyalázatosabb gúnyneveket ordította. Néha csend lett, mikor egy miniszter felállt beszélni, de az a csend is csak arra volt jó, hogy egyes gúnyos közbekiáltások annál érthetőbbek legyenek. Az egész gyülekezetben senki sem tisztelt senkit. A beszéde végét mindenkinek abba kellett hagyni. Utóbb már csak egy általános bőgés kezdett minden zaj felett uralkodni, melynek az volt az értelme, hogy “le a miniszterekkel!” Később az is kezdett hangzani, hogy “le az elnöknővel!”

A ház elnökének pedig az volt az utasítása, hogy addig fel ne oszlassa az ülést, akármi történik is, ha három nap, három éjjel folyvást eltart is, míg szavazás alá nem bocsáttatik a kérdés. Régi praktika ez, kiéheztetni az ellenséget. Ez pedig sejtette a fogást, s előjött ellene a maga tromfjaival. Hajigálni kezdte az elnöki széket burgonyával.

Sasza asszony a szégyen és düh sápadt tekintetével ült a rácsozat mögött. Keze öntudatlanul szorítá Severus kezét, s míg az ő ujjai egyre nyugtalanul vonaglottak, addig Severus keze hideg volt, mint a márvány.

Sasza asszony egyszer észrevette, hogy egy ércszobor kezét tartja kezében.

– Önt nem izgatják e jelenetek? – kérdé bámulva.

– Nem – felelt Severus. – Ellenkezőleg.

– Untatják? Nemde? Igaza van. Ez unalmas látvány. Nem mennénk tán az előterembe addig, míg szavazásra kerül a sor, l’hombre-t játszani?

– Nem bánom.

S a két államfő átment a szomszéd benyílóba, azalatt, míg egyiknek a képviselői a másik államának lét és nem lét kérdése fölött dühösen vitatkoznak, l’hombre-t játszani.

A l’hombre a legnehezebb játék a világon. A kártyáknak egymáshoz kombinált különnemű értéke van, ami változik: mely mellett a játszónak éles észre, matematikai pontos összevetésre és nagy figyelemre van szüksége; s még nehezebbé válik a játék, ha kettősben játsszák, amikor egy színből csak a “matadorok” tartatnak meg. A matadoroknak megannyi külön neve és rangfokozata van. Első a “Spadille” a pikk ász; második a “Manille” a kőr hetes, harmadik a “Baste” a treff ász; negyedik a “Ponte” a kőr ász, a veres színekben a kisebb kártya üti a nagyobbat, a feketében a nagyobb a kisebbet. Az egész játék csupa diplomatikai cselfogásból áll, s még maga a szerencsétlenség is egy esély a diadalra. Például az előjátékos neve a l’hombre: ez nyilatkozik elébb, hogy felveszi-e a talont. Legnagyobb játék a “grandissimo”, mikor a másodjátékosnak olyan jó kártya van a kezében, hogy a másik nem üthet belőle egyet sem. De ha akkor a l’hombre azt mondja “nullissimo”, s neki meg olyan rossz kártyája van, hogy egyet sem üthet vele, akkor ő nyerte meg a játékot.

És Sasza asszony Severussal nyugodtan hívogatta a spadille-t, manille-t és mondogatta egymásnak az “obscure”, “journée” jelszavakat azalatt, míg tízlépésnyi távolban a vihar keverte tenger tombolt alattuk.

– Miben játszunk? – kérdezé Severus.

– Én felteszem az Otthon állam átengedését öt kopek ellenében.

(A másik öt kopek!)

És Sasza asszony feltette egy játszma l’hombre-re öt kopek ellenében azt a tárgyat, ami fölött képviselőháza oda alant vitatkozott, hogy átengedje-e azt százmillió forintért.

És a néger nagy figyelemmel tudott játszani; nem zavarta meg a teremből feltörő ádáz zaj, nyugodtan scartolt, kiszámítóan hívott. Kártyaemelés szerint Severus volt a l’hombre, és Sasza asszony nem tudott többet csinálni négy ütésnél.

– Az ördögbe! – kiálta fel a hölgy a vesztő játékos hevélyével. – Az Otthon állam már az öné!

Ez komolyan volt játszva.

– Dupla vagy semmi! – kiálta az elnöknő hevesen.

– Hogyan, asszonyom? – kérdé Severus elcsodálkozva.

– Hát tíz kopek, vagy az Otthon állam és az Unalaska-sziget!

Ezúttal Sasza asszony volt a l’hombre.

Severus most is oly nyugodtan játszott, mint eddig, a hölgy kezében pedig reszketett minden kártya, keble nyugtalanul zihált, arca kigyulladt minden elvesztett ütésnél. Severus ezt a játékot is megnyerte.

– Az Unalaska-sziget is az öné! – hebegé indulattól elfulladtan az elnöknő; odakünn a teremben éppen akkor esküdött a harmincharmadik szónok, hogy az orosz terület legkopárabb szikláját is minden becsületes orosz az utolsó csepp vérével s az utolsó rubelével is meg fogja védelmezni.

– Még egyszer dupla vagy semmi – szólt rohamos sietséggel a hölgy, odatolva a kártyákat Severus elé.

Annak egy kérdező mosoly támadt az arcán.

– Majd megtudod, hogy mi van föltéve. Csak osszad.

Severus folyvást e nyugodt mosolygással arcán fogta a játszmát, összekeverte, odanyújtá Sasza asszonynak, megcsókolta a kezét emelés közben, és fölszedte kártyáit.

Sasza asszony arca égett, mint a szélhirdető alkonyég, midőn kártyáit sorba szedte. Vékony ruháján keresztül látszott szívének heves dobogása, midőn elkiáltá diadalmas hangon: “Grandissimo!”

És eközben szikrázó szemekkel tekinte a férfi arcába.

Az pedig fejedelmi nyugalommal tekinte fel rá, s csendes, felindulás nélküli hangon mondá: “nullissimo”…

Egy ütése sem lehetett; – ő volt a nyertes.

E szónál az úrhölgy felugrott székéről, a kezében levő kártyákat széthajítá a szobában; egész alakja felmagasult: csupa ideg volt, csupa érzék.

– Tehát tudd meg, hogy mire játszottál most!… Én magam voltam föltéve a kártyára… Engem nyertél el… Tied vagyok… Imádlak…

S azzal odaveté magát a férfi keblére, s elkezdve annak homlokán a csókot, végigcsókolá őt egész a lába hegyéig, s aztán az ölébe veté magát a szenvedély minden lázhevével, s ajkait annak ajkaihoz forrasztá.

… A páholy arabeszk rácsozata egyszerre nagyot zörrent.

A burgonyák kezdtek az elnöknői páholynak is beszélni. A hölgy e zörrenésre felugrott a férfi öléből, s gyorsan, mint a párduc, odaszökött a páholy rácsozatához, a gép egy ujjnyomásra kétfelé csapta az aranyozott redőnytáblákat, s az elnöknő ott állt a képviselőház előtt, melyben minden rend fel volt már bomolva.

A rács csattanására, az uralkodói alak megjelenésére egyszerre csend támadt oda alant, mindenki elhallgatott.

S e rögtön beállt csendben Sasza asszony indulattól reszkető hangja zengett végig.

“Ti csőcselék szemétnép! Én titeket eltiporlak és kisöpörlek innen!”

S azzal leköpött a gyülekezetre.

A meglepetés első pillanatában senki sem talált szavakat a meggyalázásra. A következő pillanatban pedig a páholyból kihajló hölgy egy kézmozdulatára megnyíltak a gyűlésterem oldalajtajai, s azokon át egy szuronyáradat tört be a gyülekezetbe. Fegyveres molodcik rohantak a képviselő-padok közé.

E támadás után két pisztolylövés hangzott a teremből, s két golyó süvöltött el az elnöknő feje mellett.

Ő pedig kacagott, és összefonta karjait, meg nem mozdulva helyéről.

A két pisztolylövésre aztán a betörő katonák részéről egy pelotontűz volt a viszonzás a tömeg közé. Erre ádáz, eszeveszett bomlás következett. A megriadt képviselőtömeg egymást gázolva rohant a kijárások felé; nehány dühös férfi tusába elegyedett a katonákkal, s szétszedett padokkal, lámpákkal védte magát; a sebesültek jajgatása, a harcosok káromkodása egy zűrzavaros pokoli karénekké vegyült, s akinek dicsőségére ez történt, a nő, úgy találta, hogy ez egy kacagni való végjelenete egy komédiának.

Még akkor is kacagott, midőn Severushoz a külső terembe visszatért.

– Mit tett ön? – szólt Severus rémülettől elhalaványult ajkkal.

– Megtettem magamat cárnőnek, hogy tégedet cárrá tegyelek!

A szép lótuszvirágok

E naptól fogva megszűnt “Sasza asszony” lenni.

Lett belőle “Alekszandra cárnő”.

Amaz emlékezetes országgyűlési nap egész éjszakáján folyt a harc Szentpétervár minden utcáján, minden terein s a befagyott Néva jegén.

A hű hadsereg éjfélben fáklyafény mellett kiáltá ki az állam eddigi főnöknőjét cárnőnek a Szent Péter és Pál-vár esplanade-ján, s onnan indult ki az ellenállás rendszeres leküzdésére, mely már akkor utcai harcból valódi ütközetté fejlődött ki.

A “Pokol” nem adja meg magát oly könnyen! Ha úrnője elárulta valamennyi ördögét, az ördögök is megmutatták neki, hogy ők is megcsalták őt. Az úrnőnek tudomása volt az ő gyűlhelyeikről, titkos fegyvertáraikról; de az mind hamis adat volt; az ördög urak és asszonyságok ravaszok! A hű katonák úgy jártak, hogy ahol ellenfeleiket biztosan meglepni vélték, ott üres falakat találtak, s ahol maguk akarták megvetni a lábukat, ott tűzaknák lobbantak fel alattuk.

Az is megtörtént, hogy a hű ezredek némelyike zászlóstul, trombitástul átment a lázadókhoz. A paraszt ördögök is tudnak hamisan esküdni; nem csak az uralkodóik.

A harc másnap már óriási mérveket öltött.

Az első meglepetésben nagy veszedelmére volt a Pokolnak, hogy – tél van. Az utcakövezet nem volt feltéphető torlasznak. Hanem azután, hogy magukhoz tértek, észrevették előnyeiket. A Néván jég van. Kivonultak a befagyott folyamhátára, s ott emeltek torlaszokat jégből: jégbástyákat, jégredánokat raktak démoni gyorsasággal, s azokból ágyúztak támadóikra.

A nagy világvárosnak kétmilliót meghaladó lakosa volt, s kiterjedése három akkora, mint Bécsnek. A két Néva négy folyamán kívül még tizennégy folyamág szeli a várost keresztül-kasul, megannyi szigetekre osztva azt szét. S e szigetrészek utcái és lakosai oly különbözők. Az egyik a fény, gazdagság, jólét városrésze, a másik a nyomor, piszok, elégedetlenség gunyhótábora.

A fellángoló polgárharc színtere e különböző városnegyedek szerint változik. Ha egy helyen elfojtották, kitör a másikon. Míg egy helyütt az államcsíny seregei győznek, azalatt a másik városrészben a Pokol légiói ujjongnak diadalt, s vonulnak terv szerint előre. Rettenetes sakkjáték, melynek hatvannégy kockáját vér s korom festi. Az ágyúzás, a puskatűz sem éjjel, sem nappal egy percig el nem pihen, egy-egy robbanás jelenti néha, hogy valamit fölvettettek: tán egy kőhidat vagy egy aláaknázott védművet, mely tele volt emberekkel; kinek az embereivel? Nem tudni. Sűrű köd fekszik a rémséges csatatéren. S e ködöt csak lángszínűre festi, de szét nem oszlatja az égő városnegyedek lángja. Mindenki arra gondol csak, hogy gyújtogasson; oltásra senki. Az első éjjel a cárnő maga gyújtatta fel a vár közelében levő “Pétervári-sziget”-negyedét, s a “Patikárus-sziget” gyönyörű füvészkertjét, hogy ez oldalról meg ne támadhassák; erre aztán másnap viszonzásul a Pokolbeliek felgyújtották a Litejnája negyedet, s minthogy annak az utcaburkolata is kátránnyal degesztett fakockákból áll, egy bevehetlen égő torlaszt állítottak vele maguk és ellenfeleik közé.

A folytonos vésztűz miatt a léggömböknek a cárnő nem vehette semmi hasznát; azokban meggyulladt a gáz, ha a harc színtere fölé értek.

De bámulni való volt a rettenetes napokban e csodanő erélye. Szüntelen ébren volt: rendelkezett, parancsokat osztott; a balhíreket fogadta hidegvérrel; ahol vezérei elvesztettek egy tért, összeült velük, más tervet alkotnia visszafoglalásra. A harcba indulókat buzdította lángszavakkal; a harcból megfutókat irgalom nélkül megtizedelteté. Nem rettegett magát minden órában kitenni az orgyilkosok golyóinak, s a feje fölött elpattogó gránátdaraboknak; vesztes vezéreket elcsapott, bottal megvert, s helyükbe másokat rakott. S mikor néha erőfogyottan, kifáradva, álomittasan betántorgott abba a terembe, ahol Severus lakott, odaroskadt annak a lábaihoz, s fejét annak térdeire nyugtatva, rebegé: “őrködjél fölöttem”, s azzal elaludt. De álma nem tartott egy óráig soha. A legelső ágyúszóra felriadt, s rohant ismét a vár bástyáira.

Legnagyobb bajuk volt hadvezéreinek a Néva ágain felállított jégváracsokkal. Azok bevehetlenek voltak. Három oldalukon a kivágott jég egyúttal árkot képezett, melynek új jege az ostromlók alatt mindig beszakadt.

Már tíz napja, hogy tart az ádáz utcai harc; várak csatájának lehetne azt nevezni, s a jégvárakat még mindig nem bírják bevenni.

Ekkor a Pokol főnöknéjének egy hivatásához méltó ötlete támadt. Az admiralitási III. városnegyedben voltak az amerikai társulatok nagy petróleumraktárai, azokban több millió pudra menő kőolaj hordókban felhalmozva. E gyúanyagot ezernyi meg ezernyi tonna számra önteté ki Alekszandra a befagyott Néva jegére, s mikor az végigterjedt a két nagy Néva-ágon egyfelől a Golidai-szigetig, másfelől a faggyúmagazinig, akkor üszköt dobatott bele. Egy pillanat alatt, siketítő pukkanással lobbant lángra az egész kőolajfolyam, s a pokolbeli tűzlángban recsegve, ropogva, volkánsüstörgéssel szakadozott szét a folyam jégburkolata, zajló árjával lassankint magával ragadva a jégváracsokat, melyeknek fényes bástyáin a bennsülő “ördögök” százai ordítottak, odaszorulva a jégszigetekre a tűzfolyam közé.

Ez rettenetes megtorlás volt. Az égő folyamtól felszaggatott Néva sodorta magával alá a jégvárakat a Finn-öböl felé. A Finn-öböl azonban szintén be volt fagyva, s ott feküdtek egész Kronstadtig az állam hadihajói. Amelyik vasból volt, az jól járt. De a fából épült háromárbocosak, amint a rájuk hajtott kőolajár utolérte, egymás után borultak lángba, s a Szent Péter és Pál tornyaiból lehetett látni, hogy repül egyik kolossz a másik után a levegőbe!

S e vad diadallal még nem volt eldöntve a harc.

A Szent Péter-Pál-erődön felül is van még világ s fölfelé a petróleum nem folyik!

A Pokol harcosainak háromnegyede a Szent Péter-Pál-erődön felül levő városnegyedekben harcolt. A szörnyű pusztítás, mely társaikat érte, új erőt adott a dühnek, mellyel eddig harcoltak; a Mars-mezőn nyílt ütközetben támadták meg Alekszandra ezredeit, s azokat, egész a késharcig küzdve, kiverték állásaikból, s innen berontottak a belváros legpompásabb negyedébe, melyet “paloták városának” nevez a néphízelgés. Igazán paloták városa, minőt csak orosz cárok és cárnők építtethettek, népverítékből, kegyencek számára.

És a Péter-Pál várad templomtornyaiból lehetett látni, hogy gyulladnak ki egymás után a fénylakok, miket még a Romanov-cárok elűzetésekori lázadás megkímélt, csak kincseikből rabolt ki; a mostani aztán hamuvá és rommá dönt össze, legelébb a Mihajlov-palota, hol Pál cár szomorú véget ére; utána az Anicskov-palota, hajdan Erzsébet cárnő gyöngédségének márvány tanújele Razumovszki iránt, majd a Glavnica Stab, a táborkar palotája, egyszerre a tauriai kastéllyal, melyet II. Katalin építtetett Potemkin hercegnek; utoljára maga a világcsudának épült Szimnic Dvoré, a cári Téli Palota, hírhedett Eremitage-ával együtt, egy remekművek múzeuma.

Mind egyszerre égnek; a Pokol gyújtogatja fel.

És az új cárnőnek azt látni kell a Péter-Pál tornyaiból! És nem akadályozhatni meg.

A Pokol felülkerül!

Az új cárnő mind e balsorsban nem vesztette el a fejét.

Ez őrületes harc volt: az ördögök harca saját királynéjuk ellen. Az ördögök nem akarnak tűrni királynét. A Pokol respublika akar lenni.

Mikor már a Téli Palotát is elfoglalták, akkor Alekszandra cárnő elhagyta a Szent Péter-Pál-erődöt; de nem azért, hogy fusson, hanem hogy szemközt menjen megtámadóira.

Most az Admiralitás palotájára került a sor. E nagy, tömör négyszögű épület a Néva partján, egy tágas tér felett uralg; minden fala gránit. Negyvenölnyi magas tornyának keleties csúcskupolája a gazdag aranyozástól ragyog, de még jobban ragyog a paloták vésztüzeitől.

Ide, ebbe a palotába vonult Alekszandra cárnő összegyűjtött hadaival, kiket a Pokol seregei mindenünnen visszaszorítottak már.

Az Admiralitás ópalotáját az újjal egy föld alatti folyosó köti össze. Itt vannak összpontosítva a birodalom fegyvertára, ágyúöntödéje, fedett hajóműhelyei, a hajdani világharcokból elfoglalt troféumok, a török és perzsa ágyúk, a legújabb kor szörnyetegeig.

E várerősségű épület két szegletének két hosszú egyenes sugárút irányul, széles, tágas, utcák: egyik a Nevszki prospect, a másik a Voszneszenszkoj prospect.

Ha az arzenálból a partvédő leviatánokat, a szörnyeteg acélágyúkat a két szögleten felállítják, azokkal, amilyen hosszú a két sugárút, olyan hosszan tisztára pusztára seperhetik az utat. De hátha mégsem?

Hátha a Pokol sem marad hátra az emberi találmányok mögött?

Micsoda fekete tömegek mozdulnak előre e két hosszú sugárúton a tengernagyi palota felé?

A nihilisták kivontatták a folyamjáró vasmonitorokat a partra, azoknak lapos fenekei alá vashengereken nyugvó tológépeket alkalmaztak. Szárazföldi támadó sáncot csináltak a vashajóból, s most azokat tolják előre a hosszú sugárúton végig. S a mozgó érctorlasz, mely keresztben állva elfoglalja széltében az utcát, forgó tornyaiból visszafelelget a partütegek üdvözleteinek: százfontost százfontosért! Míg mögötte, a vaspáncéltól védve nyomul előre az ostromló sereg, s tolja maga előtt a mozgó érckolosszt. Mikor néha egy-egy robbanó teke megüti a monitor oldalát, belefúrja magát páncéljába, s szétpukkan bordái között, olyankor négy-öt ölnyire visszahömpölyödik a monitor, maga alá gázolva érchengereivel, akik előretolták. Aztán fennakad a hullatömegben, s jönnek új csoportok, kik ismét előbbre taszítják. Ezek a szörnyek be fogják törni az Admirálpalota falait!

Senki sem imádkozik ebben a harcban!

Nem kéri az Isten segítségét senki.

Az Admirálpalotával szemben álló Izsák-templom harangjai rég pénznek vannak kiverve: sok volt bennük az ezüst. A toronyba ágyúk vannak felvontatva, azok harangoznak most.

Alekszandra cárnő az Admirálpalota tornyában állva, intézi az ellenállás harcát: onnan nézi az ostrom folyamát; látja, mint közelítenek lökésenkint az ostromló tengeri szörnyek a hosszú utcákon, látja, hogy verik vissza kirohanó ezredeit a támadók, kik egyszerre ellepik a monitorok födélzetét s onnan tüzelnek fegyvereikből; és hajigálnak robbanó gránátokat.

Az Admirálpalotától nyugatnak áll Nagy Péter cár lovagszobra ércből öntve, azon a tízezer mázsás sziklán, melyet a karéliai mocsárból hoztak ide, másfél mértföldnyi messzeségből. Az első forradalom nem döntötte le ezt a szobrot, nem juttatta a Vendôme-oszlop sorsára; a cár most is ott ül ágaskodó érclován, s patkói alá gázolja az óriáskígyót; csak éppen, hogy feje nincsen. A fejét lefűrészelték, s oda tették a lova lábaihoz, s most ott áll a fő nélküli cár, kezével parancsolólag mutatva a Néva felé. De ki érti meg, mit parancsol, hiszen nincsen feje!

Az ostromló Pokolnak már sikerült a Téli Palota udvarán állítani fel ütegeket, s azokból ágyúzni az Admirálpalotára. Az ágyútekéktől már a nagy torony reng, s onnan menekül mindenki rémülten.

Csak ketten állják meg helyüket: a cárnő és Severus.

A torony körülfutó folyosóján ott áll készen az aerodromon: az utolsó mentőeszköz.

Alekszandra merev tekintettel néz a lángoló paloták tüzébe, s nem ügyel a repkedő bombák süvöltésére; nem az ádáz harci zajra oda alant. Azután ismét a torony túlsó oldalára siet át, honnan a Névára látni… A Nagy-Néva a vár fölötti részén egész tömör jégburkolatában áll. A Pokolnak az az ötlete jött, hogy a cárnő vörös testőrezredét, melyet az utolsó emberig leöltek, idehordja, s e jéglapon a skarlát egyenruhás hullákból óriási betűket rakjon össze, miknek összessége e szavakat alkotja: “halál az árulóra”. A cárnő nézi, hogy rakják ki egyenkint a fehér jéglapon a vörös betűket – hullákból…

Egyszer odafordul Severushoz, s így szól:

– Mi lenne szebb? Bevárni, míg a palotát megostromolják, s akkor velünk együtt, s ellenfeleinkkel légbe röpíteni azt? Vagy beleülni a repülőgépbe, s vele együtt elrepülni innen és eltűnni a világban, hogy soha hírünket se hallja senki?

Severus a torony karzatán kihajolva nézett távcsövével nyugat felé.

E megszólításra visszafordult, s nyugodt hangon így szólt:

– Egyiket sem tesszük, fölség. Nézzen ön oda. Látja azt a fénytengert ott nyugoton. Ez az égő petróleumár, melyet a Néva levitt magával a Finn-öbölbe, s ott most is ég az; s égni fog még napokig. Már hat óra óta észlelem e fényözönt, s úgy látom, hogy az egyre sebesebben közelit erre felénk. A Néva visszafelé folyik. Egyre erősbödő északnyugoti szél támad. Segítségünkre jön a tenger!

A cárnő hevesen kapta ki Severus kezéből a távcsövet, s odanézett a közeledő lángfolyamra.

Nehány perc múlva aztán, mint egy őrült rohant a torony nyílt folyosójára, s kihajolva annak mellvédén, rikácsoló hangon ordítá alá:

– Fiaim! Ne féljetek! A tenger van velünk!

Szavait elkapta a vihar, elnyelte a lárma, elfojtá az ágyúdörgés. Nem tudott kiáltani már; ha Severus meg nem kapja vállszalagjánál fogva, alárohan fejtetőre a toronyból.

De íme, egyszerre elcsendesül a harci lárma, mintha kettévágták volna; helyette zűrzavaros vészriadal támad, egészen más hangok, mint a küzdelem vihara: az utcák rögtön tisztulni kezdenek, az ostromlók futnak. Ki űzi őket?

Ah, a tenger, a tenger!

Az északnyugoti vihar korbácsolta jeges tengerár nyomul előre már, s áttörve a Galenga-szigetnél a védgátakat, a Manka folyó mentében megkerüli az ostromló seregeket, s míg azok a paloták romjai közül ágyúzzák a tengernagyi palotát, hátulról rohan be a Voszneszenszkoj prospect sikártoraiból.

Tíz perc múlva ölnyi magas víz alatt állt az egész csatatér; a tenger felől rohanó árvíz a Téli Palota lépcsőjéig tolta jégtorlaszait, s elárasztá egy óra alatt Pétervár nyolctized részét.

S nem volt elég az egyik vész; annak ellentéte is együtt jött vele: az égő petróleumár; a moslékos zuhatagnak fénye is volt; tűz és víz omlott alá egyszerre, egymással ádáz szövetséget kötve; az áradat hordá hátán a kanócot s ahol elönté az utcát, egyúttal felgyújtá a faházakat. Egész városnegyedek úsztak és égtek. És az emberek százezerei úsztak és égtek. S az a démon ott a torony magas ablakában tapsolt két kezével ez apokaliptikus romlás rémei közepett.

És a férfi, aki őt ekkor látta, megtanulta őt bámulni és imádni.

Szentpétervárnak ez a pokolbeli átka, a kiöntő tengeráradat, ezúttal nagyon rossz szolgálatokat tett a Pokolnak. A tengervíz hétlábnyi magasságban állt a védgátak fölött, s minden utcát átváltoztatott lagúnákká.

Ekkor következett azután a cárnő hadainak viszontorlása.

Az Admirálpalota roppant hajóműhelyeiből előhozták a vas ágyúnaszádokat, s azokra szállva indultak meg a folyammá lett sugárutakon az ellenfél letiprására. A Pokol seregei el voltak szigetelve az áradat által: a fából épült házak tömkelegéből, a város népkertjeiből kiűzték őket a lángok, a téglaépületekből az áradattól düledező falak. Összeszorultak egy-egy tömör építményű közpalotába; csoportonkint, mint egy folt darázs, átázott töltényekkel, kenyér nélkül, víz nélkül. (A tengervíz nem szomjrul való.) A különszakadt csapatok egymással nem közlekedhettek, egymásnak nem segíthettek: nem voltak vashajóik, mik az égő özönvíz színén járni tudjanak. A cárnő vasnaszádai pedig uralkodtak a lángoló lagúnák vizei fölött is. Egyenkint vették ostrom alá az ellenfeleiktől megszállt épületeket. Azoknak nem maradt más választásuk, mint vagy eltemettetni élve, vagy megadni magukat annak, aki elébb megöl, s azután temettet el.

A nagyobb rész az elsőt választá. Magára hagyta döntetni a védett falakat. Csupán azok a tömegek adták meg magukat, melyek egy-egy szárazon maradt szigetre szorultak össze, ahol nem védte őket semmi fal, semmi erdő. Azokat a katonák lefegyverezték, s háttal egymáshoz kötözve hármasával, ott hagyták őket őrizet alatt.

Egy rész a templomokba menekült. Nem! Nem imádkozni. Egy szó sem igaz abból, hogy az ördög halála óráján baráttá lesz. Azért menekültek a templomokba, hogy azoknak a tetőzetét, gerendáit, a kripták kőkoporsóit s a halottak koponyáit az ostromlók fejére hajigálják. Hanem a templom rossz hely volt rájuk nézve. A kripták megteltek az égő petróleummal, s az légberöpíté a boltozatokat, a védőkkel együtt.

Három napig tartott az áradat; akkor visszatért a tenger a maga kagylóihoz.

A tengerfenék, mely utána maradt, az utca, a piac fedve volt hullákkal, üszkökkel romokkal; egyes tócsákban még akkor is égett a petróleum. A köd a város felett most már fekete volt a füsttől; és nehéz a bűztől.

Hanem a lázadás le volt verve, a társadalmi rend helyreállítva, s Alekszandra cárnő bizton táviratozhatá Európa minden udvarához:

“L’ordre règne à St. Petersbourg!”

Mikor fővezére, Sercsinszkoj jött hozzá jelenteni, hogy az utolsó rebellis csapat is megadta magát kényre kegyre: akkor Alekszandra cárnő felállíttatá a Nagy Péter cár terén tizennyolc ezred zenekarát, s rázendítteté velük az ősi orosz néphimnuszt, az igazi régi néphimnuszt, az ünnepelt nagy költő, Szulykovszki szerzeményét, s a négyszögbe felállított sorgyalogság énekelte hozzá: a “Bozse carinja hrani”-t.

“Bozse?” – “Isten?” – Hát már van Isten?

A “Nihil”, a “semmi” megszűnik ott, ahol kezdődik a “valami”, és a cári korona már valami.

S azon a ponton, ahol a semmi megszűnik, s a valami kezdődik, a rablóvezérből rendőrfőnök lesz, a kommunistából uzsorás, a vándorcigányból bankdirektor, a szabadkőművesből prelátus, a népszónokból miniszter – s a vörös respublika elnökéből császár.

Három hónap múlva tavasz lesz; három hónap alatt el lesznek takarítva az utcákról a pusztítás emlékei, a paloták befedelezve, a leégett házak újra fölépítve; a hiányzó százezer ember helyett jön kétszázezer; a templomokba visszarakják az oltárokat, a tornyokba a harangokat. A főpapok is előkerülnek, s a fűvel és lombokkal hintett utcákon végig fog vonulni a koronázási menet a cári palotából az Izsák-templomig három sor posztóval bevont padozaton, s a nép ujjongása fogja hirdetni minden háztetőrül, hogy Oroszországnak ismét cárnéja van.

S az európai diplomácia gratulálni fog hozzá, s őszinte örömmel üdvözlendi azt a nagy szellemet, aki a társadalmi rendet megmenté Európában.

Mikor a katonaság a néphimnuszt énekelte, Alekszandra cárnő a palota erkélyén állt; tábornokai tiszteletteljes távolban, Severus bizalmas közelben.

Az új cárnő tekintete Nagy Péter cár ércalakjától volt leigézve: odabámult elválhatlanul.

A fejevesztett nagy ember keze most is parancsolóan volt előrenyújtva.

– A cár szobrának nincsen feje – suttogá Alekszandra cárnő Severushoz.

– Pedig megérdemelné e szép szobor, hogy levágott fejét visszahelyezzék.

Alekszandra gyűlöletbe vegyült dölyffel mondá:

– Azt nem! Az jó helyen van ott – a földön: oda más fej jön. Azé, aki e nagy művet véghezvitte…

Severus meghajtá magát.

– A cárnőé.

– Nem az enyim. Hisz férfiszobor az. E fő a te képmásod lesz… Ez a te műved volt.

Severus e szavaknál a vért érzé agyának tódulni; megrettent: mintha igazi élő fejét kellene kölcsönadni Nagy Péter cárnak; s aztán, ha jól meggondolta a dolgot, a cárnőnek igaza volt. Ő indította meg azt a művet, mikor alkudozásai által felébreszté a nő uralkodásvágyát, talán szerelmét is, s ő fejezte azt be, midőn közlé vele észrevételét a felfelé folyó Néva árjáról. E szó nélkül Alekszandra cárnő vagy palotája romjai közé volna most temetve, vagy elrepült volna szégyenletesen, megbukottan, eltemetkezve az emberzajos nagy világba.

Severus kezdett mámorosodni a dicsőségtől, melybe akarata, hajlamai ellenére jutott, s melytől most már nem menekülhetett.

A nagy mű azonban még nem volt egészen befejezve.

A Pokolnak sok föld alatti útja van, s azt jól tudhatta Alekszandra cárnő, hogy ha csak írmagját meghagyja is annak a szövevénynek, mely elődjei trónját porba rántá, az újra kinő a földből, s őt is lerántja onnan. Gyökerestül kell kitépni a megsértett ellenséget. Nem békül az ki soha. Kivált ha az ellenség elébb jó barát volt…

Alekszandra cárnő mint a nihilisták egykori főnöknője, legjobban ismerte azoknak búvhelyeit, a kerületeket, a városokat, amikben leginkább otthon voltak. Értesülve volt székhelyeikről, fiókpáholyaikról, jelszavaikról; nyomukra talált a társadalom mélységeiben és magaslatain, és nem ismert kíméletet.

Három hónap alatt húszezer tagja a Pokol-páholynak volt bebörtönözve.

Az üldözéshez maga a nép nyújtott segédkezet. Ez természetes. A kiirtott arisztokraták vagyonát elragadozták a nihilista főnökök, s most már ők voltak az “urak”. Úr mindig volt valaki, s lesz valaki, s a “pálinka s rongy” azt mindig üldözi, akár hercegi korona van a fején, akár frígiai sipka, akár hűbéri ajándékba kapta a vagyonát császáraitól, akár szerezte ésszel, fáradsággal, akár kapta osztályba a nagy forradalmi ragadozásnál. Úr csak úr! Most a Nihil az úr, most az ő nyakára megy a kötél. A Nihilnek comparativusa is akadt: Nihil vagy Te, akinek semmi úr sem kell; – Nihilior is van, akinek Te sem kellesz.

S mindezek felett tökéletes volt a diadala a katonai pártnak, amidőn a katonai uralom jutott teljes érvényre. Alekszandra cárnő visszaállítá a szurony alkotmányát. Ez is népszerű rendszer. Kétmillió katonának tetszik. A zászlók, a vállrózsák, a kardbojtok alkotmánya. A haditörvényszékek, a káplárbot, a kancsuka, a nehéz vas, az ólom és lőpor alkotmánya. Az ilyen alkotmány erős! Vasból van. Csak meg ne egye a rozsda. Hogy meg ne egye a rozsda, mindig fényesíteni kell – “dicsőséggel”.

“Dicsőség!” – ez volt Alexandra álma.

Hanem ez álomnak egy ember, egy találmány állt útjában: az Otthon állam elnöke és harctiltó gépei.

Ha ez nem volna…

A szép május hónap is eljött. Szentpétervár körül ekkor nyílnak a legelső ibolyák, miket nálunk márciusi ibolyáknak neveznek.

Alekszandra cárnő május első napját a pavlovszki kastélyban tölté.

Severus is vele volt.

A néger még mindig nem volt áruló.

A tündéri bűvhatalmú asszony keresztülvitte őt a szerelem minden kínjain és gyönyörén; de titkát még nem vehette ki belőle.

Megmutatta magát előtte a cárnői pompa kábító fényében s az istennői szépség szobormintájában; hízelgésével, odaadásával elmámorítá; a féltékenység felszításával dühöngővé tette; rögtöni elhidegülése szeszélyével kínpadra feszíté – de a néger sem a rózsaágyon, sem a kínpadon nem vallott. Mikor már kilencvenkilenc századrésze egész lényének őrült szerelmes volt a századik rész még megmaradt hideg számítónak.

És “Sasza asszony” ezt a századik részt is ismerte jól. Ezt a megfordított Achilles-sarkat. S amit “Sasza asszony” meg nem tudott hódítani, azt megkísérté “Alekszandra cárnő”.

Ez a századrész józan ész azt kérdezé:

– De meddig maradsz te cárnőnek?

A férfi dicsvágya fel volt már ingerelve: társa lehetni a világ legnagyobb birodalmán uralkodó nőnek; saját fejét látni ércbe öntve Nagy Péter cár lovagszobrának vállain! A kincsszomj is beszélt: “amit most az Otthon állam magának gyűjt, az mind a tiéd lehetne akkor”, ha az a századrésznyi hideg ész azt nem kérdené: “de meddig?”

A pavlovszki kastély félkör alakú oszlopzatos peristyllel pompázó épület.

Előtte van egy nagy kerek tó, fenyőkkel, borókabozóttal körülszegélyezve. Tíz lépcső vezet le a tó felszínéig. A lépcsők fehér márványból vannak, s körös-körül futnak. Olyan e tó a kastély homlokzatáról nézve, mint egy óriási acéltükör fehér zománckeretben.

A kék alapon úszó hattyúpárok vonnak hosszú ezüstvonalakat.

Egy dúsan aranyozott gondola sikamlik tova sirálykönnyűséggel a hattyúk között; az evezők pihennek, csak a bíbor selyemvitorla, a szellőtől dagasztva, viszi előre a karcsú járművet. E gondolában ülnek Alekszandra és Severus.

– Gyönyörű tó! – mond a néger. – Szebbet csak egyet láttam: az egyiptomi szultán (!) várkertjében.

– Mi szebb rajta? – szólt az asszony, a férfi vállára dűlve. – Kedvedért előteremtem.

– Ah, fölség, ahhoz minden hatalmad sem elég; a kairói tó szépsége abból áll, hogy körös-körül ellepik a tó felszínét a lótuszvirágok; ezerei a piros vízirózsáknak himbálják kelyheiket a rengő hullám tetején; nagy, széles leveleik is sötétpirosak; egy új válfaja ez az indiai nelumbónak. Azután a tó sekélyén egész csoporttal állnak a flamingók, karmazsinpiros tollazataikkal. S mikor az egyiptomi alkonyég bíborvörösre festi azt a tavat, úgy tetszik, mintha egy tündérvilági tó állna előttünk, melynek hulláma, virágai, madarai mind skarláttal, kárminnal vannak ittasítva. – Te, fölséges asszonyom, se a piros lótuszvirágokat, se a karmazsin flamingókat, se Egyiptom bíbor egét ide nem hozhatod.

Alekszandra vérig harapta az ajkát, és nem szólt semmit; de jobb keze, melynek ujjai vas erőszakkal szoríták össze Severus kezét, egy rettenetes fogadást látszott tenni, amitől a néger bőre tetőtől talpig végigborzongott, mintha ilyenkor, midőn ez ujjhegyei úgy szorítják kezeit, valami közös gondolatfolyam járna keresztül galvani befolyással mindkettőjük idegein.

Másnap május másodika volt. Ez egész napon siketfajdra vadászott az udvar. Férfimulatság, asszony nem vehet benne részt: Alekszandra cárnő honn maradt a nyári palotában.

Severus késő este érkezett vissza a fenyőerdőkből. Az est eltölt a siketfajd furfangos megejtésének érdekes meséivel, miket a cárnő nagy figyelemmel hallgatott.

Mikor reggel fölébredt Severus, s lakosztálya erkélyére kilépett, hogy tele tüdővel szíja be a májusi léget, melyet illatossá tesz most a fakadó fenyőrügyek ámbrája, meglepetve látta, hogy a palota előtti tó átellenes oldalán egy roppant kerületű rotunda van felállítva. Az egész vasból van; magassága alig több hat ársinnál; de terjedelme oly nagy, mint egy cirkuszé, mely legalább húszezer néző befogadására van számítva.

E nagy köröndnek a palota felé néző oldalán van egy kirúgó tornya; olyanforma, mint egy galambdúc, s annak a mellső oldalán van négy kerek lyuk, egymással szemközt, mint egy négylevelű lóhere.

Középen e négy kerek lyuk között pedig van – valami olyanforma, mint egy szélmalomkerék, csakhogy annak mind a négy szárnya ragyogó fényes, mint a csiszolt acél. A torony tetejéből egy gőzkürtő mered fel, annak jeléül, hogy abban valami gépnek kell lenni.

Severus bámulva találgatá magában ez építmény hivatását.

– Találd ki, mi az? – súgá egy mézédes hang fülébe, s a nők legcsábítóbbika simult oda, fehér arcát az ő fekete ábrázatához fektetve. Alekszandra arca halovány volt: fenyegető szín!

Severus elkezdett találgatni.

– Tán egy nagyszerű fontaine, mely szökővíz sugarakat fog e tóból fellövellni.

– Nem egészen az – felelt a nő csalfa mosolygással.

– Hát talán egy óriási zeneműszer, mely ezernyi síppal hajt végre monstre áriákat.

– Olyasmi, de mégsem egészen.

– Vagy talán egy nagy cirkusz húszezer néző számára.

– Közel jársz hozzá; de mégsem találtad el tökéletesen. – Mi ez tehát?

E szónál megragadá a cárnő Severus kezét, s hevesen vitte őt magával a hosszú termeken végig, azután le a széles lépcsőkön; mindenütt fegyveres testőrei álltak; utoljára a palota homlokcsarnokába ért vele. Ott egy hosszú asztalt látott Severus, mely mellett fekete talárba öltözött férfiak ültek, kik a cárnő megjelenésére felálltak helyeikről.

Az asztal vörös posztóval volt bevonva.

A vörös asztal elnöke egy irattekercset nyújta át a cárnőnek, térdet hajtva, és egy fekete pálcát, s e szókat mondá:

– Ítélve vannak. Nálad a kegyelem.

Alexandra elvette a tekercset is, a pálcát is, s akkor sardonicus mosollyal így szólt Severushoz:

– Valóban cirkusz ez épület; de nem húszezer nézővel, hanem húszezer szereplővel; zeneműszer is ez épület; de nem ezernyi sípra, hanem ezernyi emberhangra; – és valóban szökőkút ez, de nem víznek, hanem vérnek szökőkútja: – ez a gőzguillotine!

S azzal háta mögé nyújtva az irattekercset, visszaadá azt a fekete palástos férfiúnak, s a fekete pálcát két kezébe fogva, éles, recsegő hangon kiáltá:

– Aki a Pokolé – legyen a pokolé!

A fekete pálca kettéreccsent, a nő lábaihoz hajítá darabjait.

E jelre oda alant a vár udvarán egy ágyúdördülés hangzott, azután a másik, azután a harmadik.

A rejtélyes épület gépe egy hosszú füttyentést hallatott, aminővel tudatják a gőzmozdonyok, hogy a vonat “indul!” Azután síri csend támadt; s az örökkévalóságból orzott nehéz percben megmozdultak a rejtélyes gép szélkelep alakú szárnyai, s ugyanekkor a négy gömbölyű nyíláson át négy emberfő nyomult előre. A másik percben már nem voltak ott a fejek! Lenn a tóban úsztak.

… Azt meg kell adni a gőzguillotine-nak, hogy az egy művészien alkotott gép volt.

A torony belsejében egy fogaskerék, az négy hidat mozgat előre-hátra, minden hídon egy ember fekszik, azt a gép a híddal előretolja a lyukon keresztül, ameddig a vállai érnek; ugyanezen mozdulattal a korong a négy szárny pallosait meglódítja, a rugók visszataszítják a hidat a rajtuk fekvőkkel együtt – fej nélkül; a hullák egy lökéssel a kész vaskocsikba hullanak; oly pontossággal, mint egy cséplőgépnél. Tizenkét “segédnek” csupán az a dolga, hogy a kötözött “kévéket” a mozgó hidakra rakja.

A munka rendben foly. A torony alján van három zsilip, az rövid időn tele torokkal okádja a sötétpiros nedvet a tó vizébe. Rettenetes fontaine!

Severus eleinte elzsibbadtan bámulta a rémlátványt, izmos alakja bágyadtan támaszkodott a főcsarnok egyik jáspis oszlopához: maga is egy jáspisszobor.

Hanem a vér mámora rettenetes.

Amint a kábító látványt sokáig nézte: ahogy szabdalja le az a vas szélkelep az emberfőket motollagyorsasággal a négy lyukon keresztül; ahogy ugrálnak azok egymás után a tó vizébe, s aztán úsznak mindig közelebb, közelebb, egymást taszítva az utóbb következők: kezdte érezni azt a kábító gyönyört, amiről a bűnperek tanúskodnak, mik felfedték, s mégis titokban hagyták az emberi szívnek azt a borzalmas rejtélyét, miért hogy a vérittasság és a kéj egy ágyban születik. Agyán erőt vett a mámor. Eleinte számlálta a lehulló főket, abba belefáradt. Azután a lépcsőket számlálta, amik a tóhoz levezetnek; eleinte tíz lépcső volt, egy óra múlva már csak kilenc. S a pokoli gép őrületes egyformasággal kelepelte le szörnyű feladatát. A bíbor katarakták zuhogva onták habjaikat. A vasrotundából ezer meg ezer ajkról felrivalló ádáz ordítás hangzott, tompán elfojtva a vasfödél által; az ordítás óráról órára növekedett, azután óráról órára hanyatlott; este volt, mikor elcsendesült.

Az ércmotolla pallosszárnyai megálltak; a gép gőzkürtője hosszú, bömbölő süvöltéssel ereszté szabadon gázait; a vonat végállomására megérkezett. A zsilipek zuhatagai elapadtak. A Pokol-páholy szövetségének utolsó vércseppjei hullottak lassan a tóba.

És ekkor egy kéz megragadta Severust karjánál fogva, s egy forró hang ezt súgá fülébe:

“Jer!

Kábultan engedte magát vezettetni.

Egy gondolába vitték. – A gondolában sátor volt brokátfüggönyökből, damaszt kerevetekkel.

Severus fejét két gyöngéd kar ölelte át.

És egy sziréni hang rebegé, szemeit csókolva a szó közt gyöngéden:

– Látod-e a lótuszvirágokat a tavon? Nézd, hogy libegnek körülöttünk! Egyiptom bíborege festi veresre a tavat. Még a flamingók is itt vannak!

Igen. A fehér hattyúk, amint megbuktak ebben a tóban, pirosak lettek a fördés után.

Severus veszni érzé lelkét.

Ez a nő húszezer főt vágatott le a mai napon, amiknek az a szerencsétlenségük volt, hogy a férfi álmait nyugtalaníták. Nem nyugtalanítják többé. Vérükben evez a gondola!

Severus szenvedélye az őrültség koronáját tette már fel. Szuverén, korlátlan szenvedély volt az már, melynek nem parancsol többé semmi.

Odaszorítá jobbjával kebléhez a csábító démont.

– Semiramis…

– Araeus…

– Most kérdezz akármit Araeus szellemétől!

A nő hirtelen keblébe nyúlt, s egy tárcát kivonva, azt elefántcsont lapjával felfordítva odafekteté saját térdére, míg az iralt Severus bal kezébe adta.

Bal kéz volt. De a szellemek bal kézzel is tudnak írni.

– Mi van az Unalaska szigetén? – súgá Semiramis.

Araeus felelt. Az iral betűket alakított: e betűk azt mondták:

“Ichor.”

És azután csak a csókok hangzottak!… az evezőlapátok csókjai a vérhullámokkal…

A vihar előjelei

Az eseményterhes hónapok, mik fél Európa arculatát egyszerre ismét az ellenkező torzképre változtatták, két embernek okoztak legnagyobb kínt: ezek voltak Rozáli és Dárday.

Dávid mind neje, mind elnöktársa iránt zárkózottabb volt, mint valaha. Távollétét, mi oly gyakori és huzamos volt, dolgai sokaságával indokolta. És senki sem tudta, hogy mit dolgozik.

Dárday sokszor sarokba akarta szorítani, hogy komolyan megijessze a közelgő veszedelmes idők előhírnökeivel; de Tatrangi sohasem volt kizavarható egyhangú nyugodtságából.

– Tudod-e azt – kérdezé egyszer Dárday tőle –, hogy most májusban vagyunk? Innen októberig csak öt hónap. Ez év októberében telik le a tíz év, ameddig szerződésszerű ittlakásunk ideje tart.

– Tudom.

– S azon túl kezdődnek a napok, amik, hogy mit hoznak, azt nem tudja senki.

– Én tudom. Mit? Majd megmondom akkor.

– De az idő rövidsége sürget.

– Nem tehetünk róla. Az új cárnő az Otthon állam elismertetését az európai kongresszushoz utasítja. Egészen korrekt válasz.

– S miért nem sürgeted a kongresszus egybehívását?

– Azén, mert abban Ausztria császárja s Magyarország királya nem vehet részt.

– Mi ok tiltja?

– Tiltja az az ok, hogy Oroszország trónját egy parvenű foglalta el; s annak cári uralmát az a fejedelem nem ismerheti el, akinek neje a Romanovok utódja. E megaláztatást nem kívánhatjuk tőle mi. Enélkül pedig a kongresszus létre nem jön.

– Hát az Unalaska sziget megvétele mily stádiumban áll?

– Azzal Alekszandra cárnő nem rendelkezik addig, míg a kamcsatkai lázadással rendbe nem jött. Mint tudod, egész Szibéria ellene nyilatkozott a császárság helyreállításának, s az Uraltól az Amurig és a Jeges-tengerig orosz respublika áll fenn.

– Tehát alkudjál a szibériai respublika elnökével.

– Az a baj, hogy nagyon sokan vannak, s úgy vagyok velük, mint a futócsillagokkal: mire a távcsövem előveszem, már lefutottak az égről. Várnunk kell, míg vagy Sasza asszony egyenkint összeszedi őket, vagy jön egy, aki leveri a többit.

Dárday erre abban a méltánylandó kifakadásban tört ki, hogy csak asszonyok ne volnának a világon!

– Ne káromold őket; hisz náluk nélkül mi sem volnánk a világon.

Ezt persze Dárday nem úgy értette.

– De hát mit cselekszel te a közelgő veszéllyel szemben?

– Egy új raktárt építtetek a Duna északi oldalán. – Ez volt Dávid felelete.

Dárday bosszúsan vállat vont, és odább ment. Sehogysem tudta átlátni, hogy hogy legyen az Otthon állam biztosítva egy új raktár által a besszarábiai part felől.

Alig múlt bele két hét, újra megrohanta elnöktársát.

– Tudod-e, mi történik Oroszországban?

– Tudom.

– Alekszandra férjül választotta Severust.

– Jó ízlése volt.

– Severus elárult bennünket.

– Tudom.

– Felfedezte az Unalaska sziget titkát a bitorló nőnek; s az most ugyanott, azon a szigeten, amit nem akart nekünk eladni, azon ürügy alatt, hogy a lázadó kamcsatkaiak nem engedik az eladást, nagyszerű aerodromongyárat állított fel, s ezerével készítteti ott a légjárókat, amik gyorsabb repülésre vannak számítva, mint a mieink.

– Tudom.

– Tudod! És tűröd, hogy azt tegye?

– Tűröm; először azért, mert semmi jogom sincsen hozzá, hogy valakitől erővel elvegyek egy szigetet, melyet az nem akar nekem eladni, csak azért, mert olyasmi terem rajta, ami eddig az én egyedárum volt. És másodszor azért, mert nekem tetszik az, hogy ők aerodromonokat készítenek ezerszámra. Hadd készítsenek.

– És nem teszesz a magunk védelmére semmit?

– De igen. Saját légjáróink tetején egy-egy szelelőlyukat fúrattam.

Dárday szétnézett a levegőben, de nem találta e válasz értelmét sehol! Hogy egy szelelőlyuk mit fog segíteni egy új ellenséggel szemben, az nem ment a fejébe sehogy.

Egy újabb hónap múlva ismét elővette Dávidot.

– Baj van! De ezúttal nagyon komoly. Ez a gaz Mazrur szerteszét jár a Duna-fejedelemségekben, keresztes háborúra izgatja a szláv, görög és román népeket a törökök és magyar barbárok ellen. Bejárja a Bánátot, Erdélyt, s most még csak rablóbandákat szervez; de azoknak politikai jelszavaik vannak, a kitörés percében megannyi hadsereg lesz belőlük.

– Tudom.

– Ezt is tudod. No áldjon meg az egy igaz Isten! És miben töröd most a fejedet?

– Éppen most kötöttem szerződést a budapesti, belgrádi és bukuresti kormányokkal a Vaskapu szabályozása iránt.

Dárday kolerikus hahotában tört ki.

– A Vaskapu szabályozása iránt! S ez a te antidotumod egy kitörő nemzetközi lázadás elfojtására? Ezt nem értem.

– De én értem, s majd megtudod te is.

Dárdaynak meg kellett benne nyugodni.

Egy újabb hónap morzsolódott le.

Dárdaynak megint új aggodalmai merültek fel.

– Bajtárs! Saját városunk keblében van a vész. Idegen emissariusoktól nyüzsög minden gyárunk. Munkásaink fel vannak bujtogatva. Egy adott jelre minden alsó rétege társadalmunknak megmozdul a talpaink alatt, s megrázza a rá épített várost.

– Tudom.

– Mindent tudsz. És hogyan vélsz rajta segíteni?

– Nincs-e alkotmányunk a belforradalom ellen?

– Igen. Egyike alaptörvényeinknek így szól: ha a lakosok a társadalmi rend ellen fellázadnak, ha a hatóságok felhívásának nem engednek, az elnökség felfüggeszti az alkotmányt, s kezébe vesz “botot, tüzet, vasat”.

– Nekem elég lesz a “víz” is.

Dárday átlátta, hogy itt egy mohamedán fatalistával van dolga. Ez a predestinációra bízott mindent.

Egyszer aztán – úgy szeptember elején – nyári mulatólakában kereste fel Tatrangit. Nem törődött vele, hogy az most felesége és gyermekei körében családapai örömeinek él: éppen ott kereste fel; Rozáli előtt akarta őt megtámadni.

– No édes öcsém, most már nyakunkon a veszély. A prófétai flegmának vége.

– Annak soha sincs vége – szólt Dávid.

– Ezúttal, úgy hiszem, vége. Oroszország uralkodója, vagy jobban mondva: uralkodói ötszázezer harcképes katonát összpontosítottak a Dvina torkolatánál, négyszázezeret a Visztulánál. Minden katona hyalichor páncélinggel van vértezve, s ugyanoly sisakkal.

– Tudom. Barbután mintára készültek a sisakjaik.

– Ezt is tudod? Hát lőfegyvereikről tudsz-e? Minden golyó hegye ichorjegeccel van ellátva, mely kétszáz lépésnyiről a mi hajlóüveg páncéljainkat, mint a kártyapapirost fúrja át.

– Az nagy vesztegetés.

– Ez megint felelet? De mit állítunk velük szemközt mi? Léghajórajunknak az ő részükről is léghajóraj felel meg. Annak dolga lesz odafenn a levegőben a maga ellenségeivel. Ki harcol idelenn a földön? Te persze azt hivő vagy, hogy majd kiszáll a síkra megint az a kétszázezer honvéd, aki velünk idejött, s aki tíz év előtt hegyeket mozdított el a helyéről, s megette nyersen az ördögöt? De ne felejts el, hogy azóta tíz esztendő múlt. Az a kétszázezer honvéd most mind feleséges ember, jámbor családapa; háziúr, gazdag filiszter; “ki” elhízott, “kinek” köszvény a lábában; magam is élő barometrum vagyok. Egyikünk sem az, ami tíz év előtt volt. Akkor készek voltunk felmászni az égbe, most az ágyba is más visz bennünket. Nem mondom, hogy parádénak ki nem rukkoltathatsz bennünket, hanem ha velünk akarsz valami nyílt ütközetbe menni, akkor már haza is jöttél onnan.

Dávid szelíd iróniával mosolygott.

– Nem, felebarátom. Azokat, akik tíz év előtt dicsőségesen bevégezték nagy kötelességüket, én pihenni hagyom; családjaik körében, gyáraikban, üzletükben, jól megszolgált úri kényelmükben; ők már teljesíték, amivel egy életben tartoztak.

– Mivel véded meg hát akkor városodat? Ez nem elmosolyogni való kérdés, bajtárs! Nekem senkim, agglegény vagyok; de te nézz oda könnyező nődre, nézz oda két kis gyermekedre. Hogyan védelmezed meg őket? Severus, az áruló, ércbe öntött fejét odatette Nagy Péter cár lovagszobrának nyakára; én, a honfi, megalázva húzom gallérom közé ősz fejemet, ha az utcán megyek, hogy ne lássanak. Sasza asszony, a babiloni hölgy, a világ bujálkodója, koronát tesz átkozott fejére, s a te nőd, a világ szentje, töviskoszorút visel, s azt titkolja. Nem látod te ezt!!!?

Tatrangi Dávid arca e pillanatban a megdicsőülés fényében látszott sugárzani. Egyik kezével megfogta Rozáli kezét, másikkal Dárdayét. Mind a kettőnek szólt:

– Ma s holnap készüljetek; házatokat, hazátokat hetekig elhagyni, mindent rendben hagyni. Holnapután elviszlek benneteket magammal Kin-Tseuba, s ott megtudjátok azt, hogy mi az én válaszom – a babiloni hölgynek, a pokol királynéjának – és az én mártírkoszorús hölgyemnek – és az én örökké szenvedő édesanyámnak, én magyar hazámnak…

Harmadnap elvitte magával az aerodromonban Dávid Rozálit és Dárdayt Kincsőbe.

Tíz napig maradtak ott.

És mikor visszatértek, akkor Rozáli arca ragyogott úgy, mintha ő viselné a koronát; nem a babiloni hölgyét, hanem az Isten-anya koronáját. És Dárday oly büszkén; egyenesen járt azontúl Otthon utcáin, mintha ő adta volna kölcsön a fejét annak a nagy szobornak: nem Nagy Péter cárénak, hanem I. Árpádénak a budai Szent György téren!…

Harc – vízzel

Október 30-án telt le a tíz év.

Aznap megérkezett – Alekszandra cárnő ultimátuma mind Budapestre a magyar királyhoz, mind Otthon városába az elnökséghez.

Az ultimátum semmi választást nem hagyott fenn. A Budzsák-vidék, mint száműzetési hely, megszűnt az oda belebbezett kétszázezer magyar honvédre nézve “otthon” lenni; ha ott maradnak, a magyar királyság állampolgári kötelékéből végleg ki kell lépniök, s orosz polgárokká lenniök; ha pedig azzá nem akarnak lenni, akkor a 48 óra alatt adandó válaszra vagy anélkül is megérkezendő ukáz vétele után nyolc nap alatt tartoznak elhagyni a Budzsák-vidéket.

Az ultimátum kiszínezését hozta az orosz hivatalos lap, melyben a visztulai hadsereg fővezéreül Jerivanszki Sergius neveztetett ki, a dvinai hadsereghez pedig Sercsinszkoj Ulysses, testvére a Krakkó alatt elesett hős vezérnek, maga is hős, a szentpétervári lázadás leverője. De ami legjobban meglepte az egész világot, az Severus kineveztetése volt az összes orosz aerodromonraj admiráljául. Az Unalaska-sziget gyáraiban nem kevesebb, mint húszezer aerodromon állt készen. Az egész kamcsatkai és Amur vidéki lázadás Alekszandra műve volt, nagy tervének álcázására. A légjárók kezelését az orosz főiskolák tanárai és tanulói vállalták el: az orosz intelligencia színe-java adta oda magát az új fegyvernem begyakorlására.

S e peremptorius izenetekkel egyidejűleg kitörtek a titkon ásott tűzaknák is. Magyarországon a Bánátban, a hajdani határőrvidék megyéiben lázadásra tűzték ki a zászlót Mazrur csapatjai, rögtön átalakulva “olvasótársulatokból”, “dalkörökből”, “tűzoltóegyletekből” szabadcsapatokká: az ártatlan “hetairia” név egyszerre tűzbetűkben lángolt elé. És Mazrur kiáltványaiban császári orosz altábornagynak írta magát.

Az Otthon államban pedig megindult a munkásmozgalom. A mozgalom ürügye igen alacsony volt; de azokra nézve, kiknek a társadalom alacsonyán van az élet, egészen igazságos és jogszerű.

A munkások egy része azt követelte a gyárosoktól és az igazgatóságtól, hogy ami osztalék őket szerződés szerint megilletné ez évre december végével, annak október végeig járandó része nekik rögtön kifizettessék, mert ők arra nem szegődtek, hogy Oroszország ellen harcoljanak; ha az orosz seregek bevonulnak Otthonba, akkor ők követelésüket soha meg nem kapják. Az igazgatóságnak nincs is többé semmi joga tőlük azt követelni, hogy ők december végeig itt maradjanak: mert maga az Otthon is megszűnik október végével jog szerint létezni.

És azoknak, akik így beszéltek, igazuk volt. Az Otthon állam munkásai nem tartoznak az ő katonái is lenni; ha az államot veszedelem fenyegeti, amiatt ők nem károsulhatnak: ők béke idején dolgoztak emberül; most háború jön: az embernek ott kezét-lábát ellőhetik, okos ember jobb ha előre elmegy onnan, ahol ilyen baj készül.

Az igazgatóság és a gyárnoktestület azonban e követelésre azt felelték, hogy ne legyen a munkásoknak az állam külügyeire semmi gondjuk; az nincs rájuk bízva: senki sem kívánja, hogy fegyvert fogjanak; arról is gondoskodik más; ha nem akarnak a műhelyekben maradni, arra sem kényszeríti őket senki erővel; akkor mehetnek el, amikor akarnak, akár féltükben, akár jókedvükben; hanem a szerződés szerinti osztalékot csak azok kapják, akik december utolsó napjáig itt maradtak. Ez a szerződésük, s azt semmi háború és cári ukáz meg nem változtatja.

Nem minden munkásosztályt rántott magával ez a mozgalom. A régiebbek, kik sok éven át idetelepültek, kik háztüzet, telket szereztek, felgyarapodtak, aztán a felvilágosodottabb, értelmesebb osztályok, akik meg tudták becsülni az állami független lét becsét, nem csak rosszallták társaik zajos forrongását, sőt kinyilatkoztatták, hogy mesterségük szerszámait csak akkor fogják kezükből ledobni, amikor kis államuk azt fogja mondani, hogy “fegyverre”, akkor felváltják azokat a puskával.

De mégis nagy tömeg volt a lázongóké. Az utóbbi években az üzletek óriási növekedése miatt az Otthon állam kénytelen volt befogadni a világ minden részéből érkező idegen munkásokat: úgyhogy azoknak a száma ment ötvenezerre. Másik ötvenezer aztán könnyen akadt a saját népfajából: könnyen hivő, elámítható nép, mely beveszi a rossz tanácsot, hevül a merész utcaszónoklatok zajára, kiket magával ragad a tomboló ár, kiket mulattat a macskazenék, ablakbeverések diadala, hiú, vezérkedni vágyó jellemek; aztán az a neme az embereknek, amely soha ki nem elégíthető, melynek a jó sem jó, ha más is kap belőle, s mind ez elemek összetapadva, keveredve egy sötét, megnevezhetetlen tömeggel, mely a nagyvárosok szemétjében lappang, s csak olyankor jelen meg mindenkit fenyegető arcával, mikor a vihar a szemetet felkavarja.

Pár nap alatt óriási mérveket öltött Otthonban a munkásmozgalom. A gyárakat, műhelyeket ezerével hagyta el a munkásnép, s egész nap utcai menetekben tüntetett, meetingeket tartott, s minthogy az Otthon városában közönséges csapszékek nem voltak, a köztéreken bivouakozott. Csak az volt a baj, hogy bort, pálinkát az Otthon államban csak igen drágán lehetett kapni. Egyszer aztán azon is segítettek. Egy vállalkozó csoport éjjel nekiment a legnagyobb kormányi szeszraktárnak, azt megostromolta, s a hordókat elfoglalta.

Pálinka tehát már volt.

De még egyéb is volt. Három halott. Kiket a raktárnak egy leomló fala agyonütött. Azok mármost mártírok. És velük megnyílik a csataterv. Másnap nagyszerű temetés fog rendeztetni. Egy temetési menet a legjobb alkalom nagy néptömeget gyűjteni össze. Odacsődül sok ember, s aztán megy a tömeggel, amerre az viszi. A koporsók fölött három helyen fognak lángoló szónoklatok tartatni. Ez eltart estig. Este aztán a temetőből az egész tömeg nép a Marseillaise-t énekelve fog bevonulni a városba, fel egész a hexagonig: s ott fogja sokaságának egész impozáns hatalmával követelni az igazgatóságtól kívánatainak teljesítését, s ha azt meg nem nyeri, ott mindjárt a hexagon közepett assemblée nationállá alakul át, leteszi az addigi igazgatóságot, s megalakítja saját provisorius kormányát. Ez már így van kicsinálva.

Csakhogy mások is vannak még a világon, akiket az öt érzékük még el nem hagyott.

Dárday, értesülve a fenyegető veszélyről, összehívatá az igazgatótanácsot, s ez éjjeli gyűlésében felhatalmazá az elnököket, hogy a lázongók ellen használjanak “botot, tüzet, vasat”. És Dárday készen volt mind a hárommal. – Ámde Tatrangi azt mondá neki: “egyre sem lesz szükség azokból, várj be engem.”

Tatrangi azt mondá egy alkalommal Dárdaynak, midőn a katasztrófa bekövetkeztére előre figyelmezteté: “nekem nem kell ennek leküzdésére se bot, se vas, se tűz; csak víz.”

Lássuk, mit értett ezalatt?

Dávidnak több év óta volt már egy találmánya, mellyel ő nem ütött semmi zajt; magának tartotta.

Ez az esőcsináló készülék.

Volt a Dobrudzsai rónának egy része, melyet a hajdani mocsárföldből az újabb gazdálkodási rendszer követelményeképp a török kormány gabonatermelő földdé alakított át. Ez a tér a Duna-deltától, a küsztendzsei vasútvonalig tart. Sok évi folytonos búzatermelés által az a talaj is arra a sorsra jutott, hogy termőerejéből teljesen kizsaroltatott, s következtek rá olyan évtizedek, amikben hat ínséges év jutott négy középszerű termés esztendejére. Az aszály annyira meghonosult e vidéken, mint Köves-Arábiában; ha pedig nedves esztendő volt, akkor felvette a vidéket a föld árja, s két évig savanyú maradt a föld; termésre alkalmatlan.

Az így elértéktelenült földek nagy részét összevásárolta Tatrangi az Otthon állam számára. S akkor az aszálylátogatta vidék számára feltalált egy készüléket, melyet ő “esőcsinálónak” nevezett el.

Kolumbus tojása az egész.

Még a múlt háborúból maradt a győztes sereg birtokában az ellenségtől elfoglalt húszezer darab hadi léggömb. Teljesen hasznavehetetlen, céltalan limlom a repülőgépek feltalálása óta. Dávid e haszontalan kacatot értékesíteni tudta. Két óriási vízemelő gépet állított fel, egyet a Duna-parton, mást a tengerparton. E húszezer léggömb alá húsz hektolitert tartalmazó tömlőket kapcsoltatott, amiket a vízgépek megtöltöttek. Akkor minden százra egy repülőgépet alkalmazva, azokkal végigröpítteté az egész léggömbtömeget a Dunától a tengerig, s onnan ismét vissza; a felemelt víztömeget a földre alábocsátva, s huszonötször fordulva egy éjjel, tízmillió hektoliter vízzel frissíté fel a vetéseket. Úgy, hogy ezen a darab földön a legaszályosabb rekkenő időszakban is minden éjjel megjelent a jótékony eső.

Hogy erről a készülékről azoknak, kik e darab földet lakták, semmi tudomásuk sem volt, annak igen egyszerű oka az, hogy a készülék rendesen éjjel működött. De ha nappal végezte volna is jótékony munkáját, magáról a készülékről még akkor sem lett volna a hétköznapi embernek semmi sejtelme, mert a léggömbökbül alábocsátott víz egy része a páraszegény légben rögtön felbomolva, a léggömbtömeg alatt egy folytonos felhőt képezett; ez a felhő együtt járt az öntöző készülékkel, eltakarta azt a földtül, s csak nagyon figyelmes szemlélő előtt tűnhetett volna fel, hogy a jóltevő felhőcskének önkénytes irányzata, mozgása van, fél óráig nyugatról keletnek, aztán megint keletről nyugatnak vándorol, s ahol egyszer megöntözte a földet, oda aznap vissza nem tér.

Ez az öntözőgép tehát Dávid kizárólagos patent találmánya volt. Dávid azt vélte, hogy ő ezt az egész forradalmat szétzáporesőzheti vele.

A népmozgalom tervéhez az idő is kedvezett. November 2-a volt; az egész keresztyén világban halottak napja. Ilyenkor ünnepel minden ember, s látogatja a temetőket. Szép, derült, napfényes idő volt. A forrongók arra számítottak, hogy sokaságuk növekedni fog az ünnepelő közönséggel, s este aztán a temetőből azzal összekeveredve vonulhatnak be a belvárosba. Az igazgatóságnak bizonyosan nem lesz kedve közékartácsoltatni egy néptömegnek, mely felesen asszonyokból, gyermekekből, békés polgárokból verődött össze. S aztán, ha egyszer benne van a forradalomban, ha látja, hogy minden sikerül, csak lármázni kell: akkor az odakeveredett békés polgár is forradalmárrá lesz, az asszony, gyermek pedig éppen; s segít még jobban lármázni.

Délelőtt hemzsegett minden utca a kíváncsi néptől.

Hanem délután, mikor éppen indulni kellett volna a temetőlátogatásra, Tulcsa felől előkerekedett egy kis hosszúkás felhő, s jött egyenesen Otthon felé sebesen; pedig idelenn alig lengedezett valami szellő. Egyszer csak elkezdtek kövér cseppek hullani az utcákon, köztéreken. Az ünnepien öltözött nép sikongatva menekült födél alá, s várta, hogy majd odább megy az a kis felhő. De az nem látszott a várakozásnak eleget tenni, mindig újabb jött utána, s azok mindenféle változatokban hinték az áldást, majd vékonyan szitált, majd kövér cseppekben kopogott alá; egy-egy népkertet, ligetet, melynek fái alá egész csoportok menekültek, kiválasztott, s oda öntötte alá a záport, míg az utolsó őszi lombokat is leverte vele a fákról, s a nép odahagyta a rossz menedéket.

A csupán ünnepélyhez készült nép, mikor látta, hogy a mulatsága már a mai napra egészen el van romolva, lassankint, zúgolódva hazaoszlott; asszony, gyermek, békés polgár ki lett rostálva a lázadó tömeg közül.

Hanem az helyben maradt. A szövetkezettek felölték kaucsuk köpenyeiket, kifeszíték esernyőiket, s az esernyős tömeg, mint a római ostromlók pajzsfeltartó testudója vonult ki a gyászmenettel a temetőbe.

Az Otthon sírkertje a városi lakrészeken kívül volt; a Kilia-Duna-ág legszélsőbb szigetén. E szigetek elválasztó vizeit nem járták hajók sekélységük miatt, azok tehát kőhidakkal voltak összekötve; hanem odáig egy nagy alagúton kellett átmenniök a forrongóknak, mely a széles Szulina-ág alá volt építve. Gondjuk volt rá, hogy ez alagút bejáratait saját őrcsapatjaik által biztosítsák, nehogy a kormány elzárja előlük a visszatérést a városba.

Rendes temetkezések a föld alatti légnyomatú vasutakon végeztettek; a nyilvános temetkezési pompa, az utca felszínén, minden közlekedést felfüggesztő kísérettel, énekkel, trombitával, fáklyafénnyel, a legszokatlanabb látványok közé tartozott Otthonban.

Ezúttal ezt a nagyszerű látványt mind pocsékká verte az eső. Az ázott embernek elmegy minden kedve; a sáros láb megakasztja a lelkesedést, s az egyik ember esernyőjérül a másiknak a nyakába folyó víz rontja az érdekek szolidaritását. A gyújtó hatású szónoklatok is elvesztek a zuhogó záporban; a legközelebb állók sem hallották, mit beszél a szónok, az pedig hosszan beszélt; népszónokok nem tudnak röviden beszélni; a hallgatóság pedig ázott és széledezett, míg egyszer aztán egy okos ember lerántotta a szónokot az emelvényről, s maga ugrott fel a helyébe egy égő fáklyával a kezében s elordítá a jelszót: “Vége a szónak, kezdődik a tett! Fel a hexagonba!” Ezt azután, akik nem hallották is, megértették a megcsóvált fáklya által a légbe írt betűből. Perc múlva minden fáklya utánacsinálta azt, s a tömeg megindult nagy rohammal a város felé. Hanem amint az alagúthoz közelítettek, egy vert had jött rájuk szemközt, az őrcsapat.

– Hát mi történt? El hagytátok magatokat kergetni? Nem volt nálatok revolver, tőr, ólmos bot?

– Lehet is az ellen tőrrel, ólmos bottal, pisztollyal harcolni!

– Hát ki kergetett el?

– A víz. Az igazgatóság kinyittatott egy zsilipet, mely a Duna fenekéből az alagút boltozatába szolgál, s most azon keresztül ömlik alá az ár, s dűl ki az alagút két száján, azon most a cethal sem megy keresztül.

Nem tesz semmit. A lázadók nem érezték magukat letromfolva. Ha nem lehet átmenni a víz alatt, át lehet menni a víz fölött. Itt van a rakparton a tömérdek vontatóhajó: azokból két óra alatt lehet hajóhidat összeütni. Az idő éppen jó hozzá. A záportól nem látnak ide a hexagon tornyából. Rajta, munkára!

Hanem a zápornak van esze. Mikor azt látja, hogy a lázadók a vashajókból hidat kezdenek alkotni, abbanhagyja az esést, s eltisztul az égről. És a hexagon tornyából jól láthatják, mi történik a Szulina-ágon.

– Bajtárs – szól Dárday Tatrangihoz –, nem győzöd ezt te le szenteltvízzel.

– No, hát majd legyőzöm szenteletlen vízzel.

Egy órája folyt már a munka. A nap hanyatlóban volt. Ekkor egyszerre két felhőcsoport emelkedett fel a láthatáron, egyik nyugotról, másik keletről. Mind a két felhő az aerodromonok által vezetett léghajócsoport volt, beburkolva a hulló víz páráitól, mint az Isten alkotta fellegek maguk.

– Ha az a két felhő összetalálkozik itt a fejünk felett – mondák a lázadók egymás közt –, abból még zimankós idő lehet.

A tudósabbak aztán megnyugtatták a gyöngébbeket: jégeső novemberben sohasem szokott lenni, naplement után pedig természeti képtelenség az.

Pedig ez a két felhő a rendes felhők minden tulajdonságával bírt, az egyik tagadó villanyossággal közelített a másiknak tényező villanyossággal telt oldala felé.

Az ember villámlást, mennydörgést tudott csinálni. A mennykő csak úgy hullotta Dunába, s kereste rajta, hol a vas.

A munkások siettek a félig elkészített vashídról ki a partra.

És akkor a két összetalálkozott felhőt viharsebességgel emelék fel a a légjárók tizenkétezer lábnyi magasba, s ott űríték ki egyszerre a léggömbök víztömlőit.

Ami aztán akkor aláomlott, az ellen nem védett meg sem esernyő, sem gumiköpeny. Jéggömbök, jégbuzogányok, összeragadt, egymásba tapadt tömegek.

S amint a vészterhes felhő alázuhant, rajta túl megláthatta mindenki a léggömbcsoportot, amint azt a légjárók kétfelé választva, ismét keletnek, nyugatnak elvitték.

Ember műve volt az!

És nemsokára közelített keletről, nyugotról más két felhőtömeg.

De már ezt nem várta be a lázongó tömeg: menekült a Kilia-ág szigetei felé, s onnan ösztönszerűleg át a besszarábiai partra. Talán azt hitték, hogy a fergeteg tekint az európai egyezményekre, s nem meri őket orosz területen tovább üldözni.

Törődik is azzal a fergeteg!

Ott is utolérte őket a jégeső, és verte egész éjjel végig a besszarábiai fenyéreken: nem hagyta őket sehol megpihenni; a hátukon vitték a zivatart: azt a szenteletlen vizet.

Reggel egy szétvert tábor volt az.

S e tábor a szörnyű kudarc után vallotta meg igazi jellemét. A megalázott tömeg közül lassankint összecsoportosult egy húszezernyi sereg; csupa idegenek, kik az Otthon városában menekült lengyelek, olasz republikánusok, üldözött törökországi rájahk cége alatt tanyáztak. Azok most elvetének minden álarcot. – Alekszandra hívei voltak mind.

Most azután a velük futott, idegen földre kicsalt negyvenezernyi magyar munkást felszólták, hogy menjenek velük együtt Odesszába, hol tárt karokkal lesznek fogadva.

De ezek nem mentek a kelepcébe. Megfordultak: visszatértek elhagyott városukba. Küldöttséggel járultak az igazgatósághoz, kijelentve, hogy ők elismerik, mennyire félre voltak vezetve: ismét beállnak az elhagyott gyárakba, műhelyekbe, nem követelik osztalékuk idő előtti kiadását, s ha ellenség támadja meg a várost, fegyverrel is védeni fogják azt.

Erre azután az igazgatóságtól ezt a választ kapták;

“Nem léptek többé vissza a mi gyárainkba és műhelyeinkbe. Megkapjátok a tíz hóra eső jutalékrészeteket. S miután nem tartottátok magatokat kötelezve az Otthon államát védelmezni, annálfogva hazamentek Magyarországba, melynek polgárai vagytok, s véditek azt a hazátokat. Légjáróink elszállítanak Erdélybe. Aztán isten áldjon.”

Egy szót sem váltottak velük többet. – Erdélyben éppen egy negyvenezer főnyi honvédhadtest összpontosítását határozá el a magyar hadügyminiszter. Tatrangi azt mondá neki: “Itt van!”

Hadjárat – vízzel

Hátra volt a baj nagyobbik fele: Magyarország belső baja. A külellenség a küszöbön volt, ürügye volt a háborúra: az orosz új császárság el nem ismertetése s az Otthon állam létezése.

Tatrangi ezt a tervet ajánlá a magyar kormánynak: vigye a honvédhadosztályait a Kárpátokhoz, s helyezze magát védelmi állásba. Tatranginak egy kisebb aerodromonraja meg fog gátolni minden kísérletet az oroszok részéről a Kárpátokon átkelésre; míg a légjárók nagyobbik tömege az orosz hadi légjárókkal fogadja el az újszerű harcot: a harcot az égben.

Ez utóbbi harchoz Tatranginak két külön légjáróflottát kell összecsoportosítania; az egyiket a kínai, a másikat a kaliforniai vidékek fölött; mert az orosz légjárók megtehetik azt a ravasz fogást, hogy nem Ázsián, hanem Amerikán keresztül jönnek Európába, s míg ellenfeleik keletről várják őket, azok régen leszálltak Budapesten; elfogták a királyi családot, a kormányt, a képviselőházat, s elfoglalták a bankot. Mire amazok észreveszik, akkorra már lángban áll minden oldalán a főváros, s vége a magyar dicsőségnek.

Hogy minő lesz e harc a légjárók között, arról senkinek sem volt fogalma. A légjárók tudnak villámokat szórni, de egymásnak nem árthatnak vele, mert üvegből van a tömegük; ágyúgolyókkal hasztalan üdvözlik egymást, attól oldaluk sem horpad be; görögtűz meg nem olvasztja őket. Egymást nekirohanással keresztül nem fúrhatják, mert a repülés alatt az üveg légjáró mindegyikének orra tevőleges villanyosságot sajátít el, s az egynemű villanyosság a villám sebességével közeledő légjárókat a találkozás percében hirtelen ellöki egymástól vagy fel, vagy alá: ahogy ezt gyakran láthatni, mikor két raj összetalálkozik a magasban, a néző azt hiszi, hogy okvetlen össze kell ütközniök: azok pedig egyszerre keresztülsiklanak egymás során, s a két sor az elébbi rendben megy tovább, elébbi irányát követve. Az tehát talány még eddig, hogy miként fognak azok egymásnak helyt állani, hogyan fognak verekedni, hogy győzik le egymást, hogy akadályozzák meg egymást az előrehaladásban, s elvégre is nem lesznek-e kénytelenek az égből leszállani a földre, ha verekedni akarnak.

Addig, míg ezt a rejtélyt megoldja a legelső összetalálkozás, az ellenséges hadaknak nem lehet egyéb feladatuk, mint stratégiai elhelyezéseiket végrehajtani; kerülni az ütközetet, erejüket összpontosítani és taktikai felállításokkal egymás hadvezetői tehetségét próbára tenni. Amelyik közülök idő előtt előresietne, kockáztatná azt, hogy az ellenfél légjárói által pocsékká veretik. A tíz év előtti hadjárat tanulságaiból mind a két félnek volt módja okulni.

Ámde Alekszandra cárnő még egyebet is tanulmányozott a hadjáratok történetéből. Azt a rendszert, mely szerint Magyarországot egy külellenségnek nemcsak külháborúval, hanem belháborúval is meg lehet támadni. Mielőtt elkezdődnének a döntő hadjáratok, feldúlni a békét az országban, önhazájok ellen támadó pártokkal; nemzeti féltékenységnek, vallásgyűlöletnek kezébe adni a fáklyát és a gyilkot, hogy vele egy földet mívelő testvérét ölje, hamvassza el azzal; s ezáltal megoszlatni az ország véderejét, mesterséges harctéreket készíteni elő számára, ahol seregeinek egy részével kényszerüljön hadakozni, s mikor így minden határán vérengző pártharcokba van keveredve, akkor csapni rá kívülről egész erővel.

Mazrur egyenesen a cárnő nevében készíté elő az izgalmakat a magyar alvidéken, s harámbandáinak vezetői közt nem egy hasított orrú nevezetességet lehetett feltalálni: legalsó fokú gonosztevőket, kik örök időkre az urali bányákban voltak kényszerszolgálatra elítélve.

E fondorlatok ellenében a magyar kormány megtett minden becsületes intézkedést. Józan engedményekkel, a szabadság, önkormányzat, nemzeti egyenjogúság legteljesebb, legtestvériesebb adományaival igyekezett a testvér nemzetiségeket a közös haza szeretetében megtartani; a szerb és román uralkodókkal közérdeken alapuló szövetséget kötött, békíteni, engesztelni igyekezett. A lázító idegen küldöncök ellenében bátor, józan eszű népvezéreket állított, kik a békét, a testvéri egyetértést hirdették. A gyújtogató hírlapok, pamfletek, kiáltványok erejét lohasztá csillapító, szelídítő szózatokkal. És ennek látható sikere volt. A béke pártja túlsúlyban volt mindenütt.

Ekkor azonban Mazrur emberei a végső eszközhöz folyamodtak.

Hat bérgyilkos a belgrádi fejedelmi kertben fényes nappal a békeszerető uralkodót egész családjával együtt agyonlövöldözte és vagdalta, s arra kezébe ragadva az ideiglenes kormányzatot, a támadt zűrzavarban saját sötét tervét gyorsan végrehajtá.

Hogy ez újabb szörnytett nem történt az északi Jezabel tudta nélkül, ezt bizonyítja az, hogy ugyanezen napon a dvinai hadsereg előcsapatjai átléptek a Pruton, s a román sereget maguk elől félretolva, bevonultak Romániába, egy improvizált vöröspárti néplázadás által elűzették a magyarszövetséges uralkodót, s azzal egyszerre odaékelték magokat Magyarország és az Otthon állam közé.

Az előre nem sejtett politikai gyilkosság s az orosz sereg szerződésellenes előnyomulása (nem első a történetben) nagyot változtattak egyszerre a magyarországi viszonyokon. Ezáltal a legnagyobb zavarba jött a kormány. Egyszerre északról, délről és keletről kellett az ország védelméről gondoskodnia.

E nehéz napokban maga Tatrangi Dávid sietett fel Budapestre a királlyal és a magyar miniszterekkel értekezni.

Legelső dolga volt a kormányt abból a zavarból kisegíteni, amit a mindig szűk pénzügyek tartanak fenn a számára. Adott nagyszerű kölcsönt a hadi készületekre.

E nagy szolgálatért viszont azon feltételt tevé, hogy az ország védelme egészen az ő tanácsadása szerint intéztessék. S az ő haditerve ez volt.

Ahelyett, hogy a magyar nemzet a Mazrur és hordái által megindítandó polgárharcot faluról falura elfogadná, adassék ki az utasítás mindenkinek, aki a magyar délvidéket lakja, s a magyar koronához hű maradt, hogy két hét alatt házát, tűzhelyét elhagyva, családjával és mindenével, amit magával vihet, költözzék el, s vonuljon fel egész addig a határig, melyet a felállítandó déli honvédsereg stratégiai vonala fog képezni. Az egész azon alul eső rész legyen a hűnek maradott lakosság által átengedve a lázadóknak. A menekülőket a szomszéd megyék fogadják vendégszeretettel és oltalommal. Erdélyt az Otthontul átszállított negyven-ötvenezer ember megvédheti.

A légjárók harcának el kell dűlni a legrövidebb idő alatt. Tatrangi oly önbizalommal beszélt arról, hogy kétkedni nem lehetett győzelme felől. A romániai és besszarábiai orosz seregnek megfelelő erőt ígért szembeállítani. Főszempont az volt hadtervében: hogy Magyarország addig bele ne lépjen a hadi akcióba, míg az Otthon és légjáró hada fel nem szabadul, s ellenségeit egyenkint leveri róla.

– Egy csepp vérnek nem szabad többé elfolyni! – mondá Tatrangi.

És aztán, mikor kérdezték tőle, hogy de hát mivel hisz egy háborút befejezhetni, mely kétmillió katonával indul meg, akiknek mindegyike száz ember halálát hordja a táskájában, arra ő azt felelte:

– Vízzel! Vízzel! Mindent vízzel!

Azt már mindenki régen tudta, hogy Tatrangi őrült bolond; de egyúttal azt is tudta, hogy amit őrült fejében kigondolt eddig, azt mind végre is hajtotta. Hittek neki, és követték a tanácsát.

Nehány nap múlva hosszú kocsisorok, amik a Bácska és Bánát Kanahán-vidékéből vonultak fölfelé, hirdeték, hogy Tatrangi javaslata foganatba lett véve. A hazafi nép költözik házaiból, s otthagyja beszántott földeit, tele csűrét a szomszédnak, az idegennek – Isten oltalmának.

Tatrangi Dávid pedig ezalatt a Vaskapu-szabályozás munkálatait sietteté. Ez volt most az ő legsürgősebb dolga.

A baj sohasem jár egyedül. A külveszély előidézte a belső válságokat is. Oroszország nyílt támadása felkölté a Lajtán túl is a nemzetiségi aspirációkat, s mind a két monarchiában életbe léptetett egy mindaddig az ideig csak eszményben élő pártot: a köztársaságiakét.

Így beszéltek Bécsben és Budapesten az országgyűléseken.

“Miért kell nekünk most ezt a nagy háborút kiállanunk? Azért, mert a dinasztiánk nem ismerheti el az új orosz dinasztiát. Tehát egyedül a dinasztia érdeke miatt kell minekünk milliószámra elhagyni tűzhelyeinket, lemészároltatni magunkat, felégettetni városainkat. Ha nem volna semmi dinasztiánk, nyugodtan lehetnénk Oroszország felől, akár császárság, akár köztársaság a neve; annak minden kormányforma jó. De hát hisz ezen nagyon könnyű segíteni.”

Így beszéltek Lajtán innen és Lajtán túl az országgyűlésekben, így a hírlapokban; s aztán ez áramlattal szemközt emelkedett az a másik, mely a királynak a republicanismus antidotumául az abszolutizmust tanácsolá. Henrik Zsigmond főherceg és Mária Annunziata főhercegasszony ismét megjelentek Budapesten, hova a király a vész közeledtére lakhelyét áttette, s rémképekkel ijesztgeték őt, ha a végső rendszabályokhoz nem siet nyúlni.

Mikor a Bárány-minisztérium átvette a kormányzást, azon kezdte a gazdálkodást, hogy az egész rendes hadsereget elbocsátá, negyvenezer ember kivételével, kik másodszori kapitulansokból, veteránokból összeállítva, a király testőrsége cím alatt, a hadsereg magvát képezték. Azonkívül volt a hatszázezer főnyi honvédsereg, mely csak évenkinti hadgyakorlatokra hívatott össze, s csak háború alkalmával tartozott rendes hadiszolgálatba állni. Hanem volt a törvénynek egy záradéka, mely a királyt felhatalmazza a végső szükség esetén a testőrseregét a behívott tartalékkal négyszázezer főre felemelni, ami azután egyértelmű a rendes hadsereg visszaállításával.

A hajdani katonai liga most minden erővel azon dolgozott, hogy a királyt e záradék foganatosítására rábírja.

Elmondák neki, hogy a honvédsereg nem alkalmas nagyobbszerű hadműveletek keresztülvitelére; nem eléggé fegyvergyakorlott, nem fegyelmezett; tisztei közt nincsenek a magasabb hadászatban kitanult tehetségek; a katonai szellem pedig éppen nagyon aláhanyatlott közöttük. Egy belzavar támadása esetén fele sem lesz kimozdítható a honvédeknek saját lakóföldéről.

A király azonban nem akart e záradékhoz nyúlni. Tudta, hogy ez nagy ellenzésre fogna találni az országban.

Meg kell az ellenzés szárnyait nyirbálni – mondák neki. Haza kell küldeni az országgyűlést; kihirdetni a martialis törvényeket; katonai biztosokat küldeni a vármegyékre, s felfüggeszteni a lapokat.

Igenis: ez a reakció.

Csak az első lépést kell megtenni, s a többi következik azután szép rendben.

Csak egy névaláírás. Egy királyi biztos kiküldése: aztán jön a konvent, a parlament permanenciája, a torlaszharc, a polgárháború, aztán az európai intervenció, aztán a haditörvényszékek, a börtönök, a bitófák. Egész erdő – egy szem magból egész tenger egy csepp tintából.

A király nem mártotta bele tollát.

Bízott az Otthon állam vezérének tervezetében. Azt rajta kívül nem ismerte senki. Nem is volt rá szükség; olyan haditerv volt az, aminek kiviteléhez elég volt két ember: a király és a respublika vezére. Nem kellett ahhoz sem táborkar, sem hadvezérek, sem taktikai felállítások, sem fortificatiók: csak egy intés a királytól s egy jeladás Dávidtól, s egy hadjárat el van döntve; meg sem hal benne senki.

Hanem a király ez intést is csak a végső szükség napjaira tartá fenn, mert nagy fájdalomba került azt megtenni; nagy áldozat leendett az részéről.

Pedig idehaza egyre zavarosabb lett a világ. Az országgyűlésen a pártok ahelyett, hogy a haza közös védelmére siettek volna egyesülni, most látták idejét egymást legjobban marcangolni, a kormány saját pártja hatfelé húzott, s valamennyi húzgálta a miniszterek alul a széket. A tett emberei kárhoztatták, hogy lanyhán intézkedik, a béke emberei azért szidták, hogy provokálja a háborút; a nemzetiségi képviselők minden kérdésbe belevegyíték országbontó indítványaikat, s a reakció hívei nyíltan hirdették, hogy a parlamenti kormány ideje lejárt; a republikánusok a dinasztia ellen szónokoltak, s a papi párt a szabadelvűség zsarnokságát támadta meg. Lázadó volt mindenki, mindenki ellen.

S mindehhez jött még egy nagy baj: az, hogy a honvéd hadvezérek egymással versenygettek. A bánáti honvédsereg nem örömest fogadta azt a parancsot, amit a honvédelmi minisztertől kapott, s az erdélyi honvédsereg főparancsnoka egészen függetlenné tette a mozdulatait a többi magyarországiakétól: egyedül a felvidéki sereg vezére teljesítette a terv szerinti rendeleteket, ennél volt a negyvenezer főnyi gárdasereg is.

A király s Tatrangi minden emberi segélyt elővettek, hogy az al-dunai lázadást meggátolják: odaküldték a fenyegetett vidékekre legbefolyásosabb híveiket, ügynökeiket, hogy csillapítsák a népet, nyerjék meg a jók szíveit; hisz közös érdekünk a béke; hisz egy hazának gyermekei vagyunk; hisz nem élhetünk meg egymás segítsége nélkül. Sokan voltak, kik megértették őket: sikere volt a békítésnek. Mikor Mazrur Orsovánál átkelt orosz fegyencekből és a világ minden nemzetének szedett-vedett kalandoraiból alakított csapatjával, a magyarországi parton sokezernyi szerb és román nép fogadta; de nem harci, hanem templomi zászlókkal, azok nem csatlakozni jöttek hozzá, hanem könyörögni, hogy ne dúlja fel hazájuk békességét.

A nép szónoka egy ősz főpap volt, övig érő tisztes fehér szakállal; kezében az ezüst pásztorbot. Ez Mazrur tulajdon édesapja volt, a verbászi püspök.

Az apa letérdelt fia előtt. És a szentelt pásztorbotot két kézzel keresztbe tartva eléje, kényszeríté őt megállani.

– Idáig és ne tovább. Térj vissza e földről, vagy halva lássalak. Ez a föld hazám nekem, bölcsőd neked, anyánk, sírunk mindnyájunknak. Borulj le rá, csókold meg, és térj vissza. Ha még egy lépést lépsz előre, légy megátkozott…

Az ősz próféta nem mondhatta rá az áment, mert a szörnyeteg kiragadta reszkető kezeiből az érc-pásztorbotot, s olyat sújtott azzal a szentelt főre, hogy az agg püspök halva terült el lábainál.

Azzal megrúgta apja holttestét, s azt mondá:

– Eredj, kutya, s ha anyám e föld, mondd el neki, hogyan bántam az apámmal!

S azzal jelt adott a vér szennyezte pásztorbottal hadainak, hogy legelébb is verjék szét puskaaggyal azt a békekönyörgő hadat; aztán hirdessék az égő falvak, hogy Mazrur megérkezett.

Két nap múlva Mazrur csordái szerte dúltak a határőrvidéken s a Bánságban.

E hírre a bánát-bácskai honvédsereg fővezére, ahelyett, hogy mint parancsa volt, seregeivel Temesvárra és a római sáncok mögé vonult volna vissza, egész haderejével berontott a fellázított vármegyékbe, s adott ki egy tűzzel-vassal szerkesztett kiáltványt, melyben felfogadja, hogy ki fogja irtani Magyarország földéről az utolsó rácot is! Ezzel természetesen ő is segített lángba borítani mindazt a vidéket, mely még békében megvolt, s ezzel a lépésével elérte azt, hogy mármost százötvenezer honvéd lekötve marad a déli csatatéren, s nem lehet rá számítani a Kárpátoknál.

A magyar honvédelmi miniszter rögtön ellenparancsot adott ki, a bánáti vezért letette hivatalából, s utódjának meghagyta, hogy a sereget hozza onnan vissza. Ezért aztán kapott itthon nagyszerű macskazenét, beverték az ablakait, s országgyűlés és zsurnalisztika kimondá rá, hogy áruló. A letett hadvezér egyszerre ünnepelt hőssé lett. A királyt azzal inzultálták, hogy mikor parancsát közölték, az ő nevét kisbetűkkel, a letett hadvezérét nagyokkal nyomatták. Minden ember kedélye lángra volt gyújtva az alvidéki lázadás miatt: fedetlenül hagyták inkább az orosz ellen az országot, csakhogy a lázadókat összetörjék.

És a vérmámorban csak két ember maradt meg józanon: a király és az Otthon állam elnöke.

Tatrangi Dávid a Vaskapunál várta a király elhatározását. E Duna-szoros szabályozása őrá volt bízva, s Orsovától Ogradináig tízezer munkása dolgozott éjjel-nappal e nagy munkálaton.

Ott, hol a Veterani-barlangon alul a Vaskapu sziklafalai százhatvan lábnyira szorítják össze a Duna medrét, míg meredek sziklafalaik háromezer lábnyira emelkednek föl, Tatrangi egy sajátszerű munkát végeztetett el, melynek célját senki sem bírta kitalálni; ő pedig nem sejtette azt senkivel.

E meredek sziklafalakba kétfelül egymásnak átellenben egyölnyi mély rovátkot vésetett végig a tetejétől a talapjáig; még a vízszínen alól is. E két szemközti rovátk egészen megfelelt egymásnak, a Duna medrét derékszögben vágva keresztül, s a sziklamederben alul szinte ölnyi mély folytatásuk összeköté mind a kettőt. Ez a mű mérnöki pontossággal volt keresztülvíve, még a rovátkok belső oldalain is fényesre volt csiszolva a gránit.

Dávid naphosszant elnézte e munkálatot a magasból, s mikor aztán hazájának messze elterülő rónáira visszatekintett, a könny kicsordult szeméből.

És talán ugyanannak a könnynek megfelelt éppen akkor a fájdalom cseppje, melyet a koronás ember hullatott, midőn Buda ormáról az alföldi rónára merengett.

Nem segített itt többé sem ész, sem imádság. Nem volt szeretet többé az országban. Az emberek csak gyűlölni tudtak, s siettek egymást legyilkolni. Mindenki arra esküdött, hogy vértengerré változtatja azt az áldott rónát, mely mindnyájukat táplálta gazdagon. Magyar, német, szerb, horvát, román egyenlő őrült szenvedéllyel tódult a véres találkozó ez átkozott színhelyére. Nem hallgatott többé senki se királyra, se kormányra, se Istenre!

Bosszú és rokonvér kellett!

A királyt ott lepte az est, amint a vár ablakából elmélázott délkelet felé, s nézte, hogy a hidakon hogy tódulnak át seregei, hogy porzik nyomukban a föld, amint sietve robognak az Alföld felé, parancsa ellenére.

Mikor nem láthatta többé a ködlepte tájat, bement magányos szobájába, s a távírdán egyetlen szót küldött Tatranginak Ogradinára: rövid szót:

“Tégy..”

Dávid szíve elfacsarodott a kíntól, mikor ezt a szót megkapta. Eltakarta arcát kezével, mintha nem akarna látni egy szüntelen előtte lebegő délibábot. Ah, ez nem lesz délibáb többé! Ez valóság lesz ezentúl!…

Meg kell lenni! Isten sem segíthet rajtunk másként! Amit teszünk, azt tették a hollandiak is, mikor ellenség támadta meg hazájukat. Mindenki akarja: legyen meg hát, amit akartok!

Azzal kiadta a parancsot gépészeinek.

Minden el volt készítve.

Az esthomályban a Duna meredek partjai fölött négyesével egymáshoz csatolt repülőgépek közeledtek, miknek fogói egy-egy hosszú, keskeny tárgyat emeltek lomha repüléssel.

Ez a névtelen tárgy két kovácsolt vaslemez volt egymásba róva, mindkettő ívformára meghajtva, s mint Lawes hídgerendái, homorú felével egymásnak fordítva; a lemezek 170 lábnyi hosszak voltak, és huszonkét hüvelyk vastagok: a kettő együtt a két végén a pántokkal együtt öt láb széles, közepén a domborodásnál három öl.

A repülőgépek leszálltak csendesen a két falba vágott rovátkhoz, a gépészek beleilleszték a vas ívpárok széleit a rovátkokba, s azzal a gépek csendesen alácsúsztatták azt az ívpárt egész a vízfenékig. Az ívpár magassága tett három lábat.

Azután következett a másik négy gép, a másik ívpár, az is az első után bocsáttatott, rovátkáikkal a felsők az alsókba illettek.

Mikor az ötödik ívpár is lebocsáttatott, a vén Duna azt mondá: “micsoda munka ez itt?” s dühösen rontott neki a medre közepében emelt gátnak, melyen nagyhamar csattogva, zuhogva ömlött keresztül.

Csendesen öreg! – mondanák neki az emberek. – Istennek tetsző munkát végzünk mi itt. Ne zúgolódjál ellenünk.

És aztán utánaereszték a hatodik, hetedik ívpárt: a huszadikig.

Mikor már hatvan lábnyi magas volt az ércgát a Vaskapun keresztül, igazán vaskapu most, az óriás folyam csattogó zuhatagban ömlött rajta keresztül, s úgy látszott, hogy legyőzi, szétrombolja az emberek démoni munkáját. De éjfél tájon már az ember győzte le az elemet.

És mikor a vasgát kétszázhatvan lábnyira emelkedett a két sziklafal között, akkor alábbhagyott az óriás folyam rohamos növekedésével; amíg a légjárók újabb háromlábnyi páncélt róttak a lerakott vasfalhoz, azalatt a Duna árja nem emelkedett már többet egy lábnyinál; s midőn reggelre hatszáz lábnyi magas volt a gát, abból az ár csak négyszáz lábnyit töltött be, és növekedése nem volt nagyobb óránkint fél lábnál.

Ennek megvoltak az okai és borzasztó következései.

Reggel korán, mikor a szemközt álló ellenséges táborokban az ébredőt harsogták a kürtök, megjelent egyszerre a két tábor között az új ellenség, a harmadik harcoló fél. – Kicsoda? A tenger!

A felszorult Duna éjfélkor ádáz rohammal törte keresztül gátjait Palánkánál, s egy óra alatt elárasztá a Pancsova és Fehértemplom közötti lapályt, feltolta maga előtt a Temes vizét, úgy, hogy az reggelre a Berzeva-csatornán keresztül tengerré dagasztá az illantsai ingoványt; az alibunári mocsár délre Versec falai alatt volt, s csak a hradistyei halmoknál talált partot.

S a tenger rohant. Egyszerre száz helyütt tört elő: vitte visszafelé magával a Tiszát, a Béga folyót, s aztán kicsapott a jobb partján is a Dunának Belgrád alatt, a Száva mentében; estére egy tenger állt azon a téren, amit a Duna és a Ferenc-csatornája s a Béga-csatorna határoznak körül.

Hajh, hogy menekült előle minden harcoló fél, a szelek minden irányában! Otthagyva ágyúit, poggyászszekereit; otthagyva gyűlöletét.

Most kiáltotta aztán mindenki: édes hazám földe, oltalmazz!

Késő már! A föld nem föld többé! Ti akartátok, hogy tengerfenék legyen; azzá lesz. És az a föld, amin nem tudtatok békével meglenni, nem lesz sem egyiké, sem másiké; a halak országa lesz az.

Másnap reggelre már az ellepett tér falvainak csak a tornyai és kéményei látszának ki az árból, néhol az sincs, már csak a jegenyék hegyei mutatják, hogy ott országút volt valaha, meg kastély, vadaskert.

Az emberek nem gondoltak többé a harcolásra, hanem a menekülésre; a magyar seregek lélegzetvétel nélkül menekültek fel a telecskai dombokra, míg az ellenséges csapatokat a csajkások és a belgrádi hajósok szedték össze egy-egy közreszorult szigetről; Titel, Pancsova víz alatt úszott már; azokat is ki kellett üríteni.

Hanem amint az első ijedelem le volt győzve, s a szárazra menekült emberek kezdtek tudomására jönni a veszedelem indokának, a kiállt rémület csak olaj volt a düh tüzére.

A Belgrádra visszamenekült Mazrur elindított hat vas vidrahajót a Vaskapuban emelt gát szétrombolására; s azoknak védelme alatt egy csajkás flotillával egy kiszálló csapatot rendezett össze, mely a Vaskaputól elűzze Tatrangi dandárját, mely munkásokból egy éj alatt hadsereggé alakult.

Mire a vasmonitorok az ércgátig érkeztek, akkorra a Duna egészen megtölté már a hatszáz lábnyi magas gát és a sziklafal közötti tért, s amint a hatszáz lábnak megfelelő térséget áradata elfoglalá az alföldi rónán, Szerbiában és Horvátországban tovább nem terjedt, hanem szépen omlott alá hatszáz lábnyi magas zuhatagban, s folytatta útját.

Tatrangi hagyta közelíteni a vidrahajókat; még csak torpedókat sem rakott ellenük.

“Nem tetszik a kapu: döngessétek!”

A vashajók hasztalan ágyúzták a vasgátat naphosszant, megtörhetetlen volt az. Nem bonthatja azt más széjjel, mint az, aki lerakta.

A sikertelen kísérlet fölötti dühében Mazrur kiszálló csapataival végigpusztítá a vízmentes határőrvidéket, míg Lugosnál utolérték a temesvári parancsnok csapatjai, s szétverték az egész seregét; maga Mazrur szétszórt hordáival az erdélyi hegyek közé menekült, s ott folytatta azután martalóc portyázását.

A dél-magyarországi hadjáratnak ezzel vége volt vetve. Tatrangi ebben elérte a célt, melyet régóta előre látott. Magyarország és Szerbia közé egy tenger lett odatolva, melynek egyik partját Ogradinától Zágrábig a szerb hegyláncolat képezi, míg másik oldalán hullámai bejártak a telecskai dombok közé, s a baranyai szőlőhegyek lábait mossák, nyugatnak korlátlanul kalandozva a vingai halmokig. E tengerből csak egy hosszú sziget áll ki Szlavóniában: a szerémi hegylánc és Horvátországban a Fekete-hegy csoportja, a többi a hullám országa. Ez oldalról Magyarország megtámadhatatlan lett már.

E katasztrófa azonban még magasabbra szította benn az országban a belvillongást. Az elárasztott vidékek képviselői lángoló szónoklatokkal támadták meg a kormányt az országgyűlésen, egyenesen a királyt jelölve meg Tatrangi bűntársául, ki ez égrekiáltó pusztítást elkövette. Felszámították, mennyi millió nemzeti vagyon ment az által tönkre. Nem volt mentség, hogy egykor Holland is hasonlóan tenger alá süllyesztéssel védte meg magát a betörő seregek ellen. Azt Holland tehette; de ez a Kanahán volt!

Az alvidékről Budapestre menekülő honvédhadak, amik lucskosan, sárosan érkeztek vissza a nyomukban harsogó haboktól kergetve, még segítettek az elkeseredést növelni. Összefogott a reakció a forradalommal, a papi párt a republikánussal, hogy megdöntsék azt a kormányt, azt a királyt, akik az ország védelméhez minden eréllyel hozzáfogtak.

És az ellenséges orosz seregek már Krakkó és Samobor alatt álltak; és a védősereg vezérei sürgetve küldék egyik táviratot a másik után Bécsbe és Budapestre a kiegészítő seregekért, a várak felszereléseért, az élelmiszerekért, miknek nagy hiánya volt mindenütt.

Bécsben a cseh-morva liga szövetkezett a feudális és ultramontán párttal, s addig nem akart az ellenség ellen egy katonát is megszavazni, míg a fehér-hegyi csata előtti alkotmány vissza nem állíttatik. A határszéli országok néptömegei nyíltan barátkoztak az ellenséggel.

Budapesten pedig az ellenzéket képező legkülönneműbb pártok összealakulva, megtagadták az országgyűlésen a kormány által az Otthon államtól felveendő hadikölcsönt. A kormány törvényjavaslata e sürgető kölcsön iránt nehány szavazattöbbséggel elvettetett. A trikolor zászlót elvetették már, s varrták helyette a vörös lobogókat.

Ekkor Tatrangi Dávid egy kiáltványt bocsátott ki hivatalos lapjában, mely a magyar országgyűléshez volt címezve, és így szólt:

“Honfiak! Képviselők! Főrendek!

Ti megtagadtátok a segély felvételét országotok védelmére; mert jobban szeretitek igazságaitokat, mint hazátokat; én azonban mégis megadom a segélyt, mert jobban szeretem hazámat, mint igazságomat.

Megadom a kölcsönt, törvény által sem biztosítva, zálog által sem fedezve, visszatérítés ígérete nélkül. Megadom azt királyotok becsületszavában, kormányotok honszeretetében, nemzetünk jobb jövőjében bízva.

És most kérlek és kényszerítelek benneteket:

Állítsátok helyre a polgári békét az országban: béküljetek ki egymással, ne beszéljétek többé a belháborút; hanem cselekedjétek a külvédelmet.

És a Vaskaput eddigelé még csak hatszáz lábnyi magas gáttal zártam el. És tenger támadt belőle Szerbia és Magyarország között: tenger, mely benneteket megvéd. Még hátra van a két sziklafal háromezer lábnyi magaslata. Minden el van készítve hozzá. Három nap elég rá, hogy végrehajtsam.

Ha ti három nap alatt ki nem békültök magatokkal és önfejetekkel, ha nem siettek rögtön a határra hazátokat védelmezni, ha nem akartok engedelmeskedni se apának, se anyának többé: én elzárom a Vaskaput egész háromezer lábnyi magaslatában, és tenger alá teszem egész országotokat, hogy az ős tengeri kagylók a pozsonyi hegyek tetején megszaporodnak az elevenekkel, s az ország, melyet önfiai megszűntek szeretni, az ország, a melyből kiveszett a honfierény, tengerfenék lesz újra, mint volt aeonok előtt. Így teszek: Istennek mondom…”

E rettenetes megintés összerendíté a kedélyeket. Mindenki tudta, hogy ez irtóztató hatalom kezébe van adva annak az embernek. Bírául tette őt Isten egész nemzete fölé, és felruházta az ítélet végrehajtásának rettentő eszközével.

Tudós mérnökök, geológok kiszámíták, hogy ha még hatszáz lábbal magasabbra emeli Tatrangi Dávid az ércgátat a Vaskapunál, akkor a szerémségi hegyek eltűnnek egészen, Pétervárad, Belgrád várai a víz színe alá merülnek; egész Közép-Magyarország átalakul egy új szigetvilággá, melyben a Vértes, a Mátra, a Bakony, a Salgó szigetei vitorlákkal közlekedhetnek Buda szigetével. Pest palotasorai mélyen pihennek az árban; az óriási münstertorony hegyében megakad majd néha a levetett horgony. Az Alföldön nem mutogat több csalóka tengert a délibáb: az igazi tenger lesz ott, melynek partja körös-körül nem látszik. Akkor Hont, Nógrád és Bars egy félszigetet fog képezni, ahogy a Garam- és Ipoly-völgyét elfoglaló tenger kétfelől körülöleli, hajósokra nézve veszélyes sziklás öbleivel; csupán egy földszoros fogja összekötni Gömörrel; de Borsod Hevesnek egy részével egy tökéletes szigetté alakul a Sajó és Ipoly összeszakadásával; Komárom a Csallóközzel, Győr, Mosony, Vas megye egyetlen sík tengert fognak képezni, s abban az almási hegyek szigetecskéje; e tenger hullámai csak a pozsonyi Kárpátoknál találandnak határt. Nyitrán végig, egész Trencsinig egy nagy-nagy tengernyelv fog benyúlni számtalan apró tavakban kiágazva, míg Veszprém megye ábrázatja hasonlítani fog a térképen a mostani adriai partvidék szakadékos, félszigetes országához.

El is készültek e térképek, amik bemutatták a közönségnek, hogy milyen képe lesz az országnak, ha Tatrangi azt az istenítéletet csak félig hajtja végre rajta.

És ha egészen végrehajtja? Ha a Vaskapu mind a háromezer lábnyi magaslatát kitölti az ércgáttal?

Akkor nincs többé semmi térkép. Akkor nincsenek sem fél, sem egész szigetek többé, akkor a budai János-hegy és a hevesi Mátra fölött vitorlázhatnak a hajók; akkor a horvát Fekete-hegyen tanyát ütnek a tengeriszap kagylói, akkor az egész Kárpát és Beszkid öblében nem egy Polinézia képe támad, hanem egy sík tengeré, melyből csak a kimeredő, rom koszorúzta hegycsúcsok, királyi várlakok egykor, hajótörések rettegett sziklái ekkor, fogják hirdetni, hogy itt ország volt valaha!

Ennyi víz talán mégis elég volt eloltani azt a nagy tüzet!

Az egész országot átfutotta a borzadály e fenyegetés hírére.

Magunkra rántsuk-e az új özönviz kataraktáit?

A fenyegetés nem prófécia többé. Technikai valóság az.

És minden ember tudja azt, hogy nincs oly magas hegytető az országban, ahová menekülhessen!

Egyedül egy magaslat van, mely megvéd, a hazaszeretet magaslata! Föl mindenki e menedékre!

És odamenekültek.

A harmadik napon a budapesti országgyűlés elnapolta magát önkényt bizonytalan időre, egy nagyszerű jelenet után, melyben a ház minden színezetű pártjai egymással összeölelkeztek, s egy általános “életünket és vérünket!” kiáltás után, teljes hatalmat adtak a kormánynak rendelkezni mindenkinek életével és vagyonával a haza védelmére.

Még azon éjjel az ország minden vasutai szakadatlan szállíták a segédcsapatokat a Kárpátok felé. A csapatok énekelve mentek a csatatérre.

Tatrangi Dávid pedig felült aerodromonába s elrepült vele Távol-Keletnek; otthagyva a bezárt Vaskaput, visszatértéig. Hadd döngesse addig, akinek nem tetszik.

Ő ment a legfélelmesebb ellenséget felkeresni: Alekszandra cárnőt és a léghajós admirálját Severust – megharcolni velük a magas légben.

A repülő halott

Mikor Dávid légjárója a havasföldi bércvilágot elhagyta, sűrű köd feküdt az alább elterülő rumániai lapályon; november vége felé járt az idő.

A ködön keresztül nem láthatott le a földre; a köd jó takaró; de szintolyan jó hangvezető. A gép hangtölcsérein keresztül jól kiveheté azt a robajt, amit nehéz ágyúk szakadatlan gördülése okoz. Az orosz sereg zöme vonul Rumánián és Besszarábián keresztül az Otthon város felé. A sűrű ködben a légjárók nem akadályozhatják meg előnyomulását.

Dávid megérkezve Otthonba, tudósítá elnöktársát, Dárdayt az ellenséges sereg közeledtéről. Dárday minden intézkedést megtett, hogy vendégeit illendően fogadhassa. A besszarábiai partot védte kétszázötvenezer főnyi polgársereg; de azok közt a hajdani krakkói honvédek, kikben bizony nem aludt ki a régi láng, mint Dárday hitte. (Tán ő sem hitte, csak Dávidot akarta megmozgatni az ijesztgetéssel.) Hogy az ellenség egy ökölcsapással el nem foglalhatja az Otthon várost, afelől gondoskodva volt tűzben, vízben, levegőben.

Hanem mármost az is bizonyos volt, hogy Alekszandra cárnő döntő hadjárata megindult, s az unalaskai légjáró hadiraj nem sokára fennyen fog repülni az újszerű csatába. – Ha nem jönnek ők, majd értük megy Dávid, s felkeresi őket aleuti zugaikban, s kényszeríti a csatára.

E terve szerint rögtön rendeletet adott több légjárórajának, hogy csoportosuljanak a kin-tseui hegyek között össze: az Aleuti-szigetek körül csak cirkáló léghajói maradtak.

Eközben váratlanul kedvező hír érkezett Magyarországról.

1973. december 2-án a magyar–osztrák seregek, nem várva be ellenfeleik támadását, II. Árpád király személyes vezénylete alatt megtámadták a visztulai orosz sereget, s egyik éjféltül a másik éjfélig tartó ütközetben kiverték azt minden állásából; elvettek tőle tömérdek ágyút, pokolgépet; magyarok, osztrákok, csehek, lengyelek, tótok versenyeztek egymással a vitézségben; hózivatarban, jég hátán, vaszápor között harcoltak, tűrtek, éheztek, szomjaztak és vérzettek; de győztek. A király maga egész nap nyeregben ült, kivéve azt a percet, amikor kilőtték alóla a lovat, s első volt, aki egy felgyújtott hídra felnyargalt, mikor az ellenség hadderekát keresztültörték testőrezredei.

Ezt a napot aztán lelkesülten megünnepelte mindenki mind a két monarchiában, még a republikánusok is, s mindenki sietett hálát adni az Istennek a templomokba: még a papok is.

Tatrangi Dávid jobban örült ennek a győzelemnek, mint ha az ő babérai termették volna azt meg. Sőt, annak örült éppen, hogy azt az első győzelmet nála nélkül vívták ki.

Még ugyan korán van diadalt énekelni! A főprobléma megoldása őreá vár. Mert az a kérdés, hogy ki marad úr a légben. Azé a diadal. Az kergetheti aztán ellenségei ármádiáit a világtalan világig. De ez a technika, a kiszámítás, a fizikai erők harca. Amott azonban a honszerelem, a hűség, a halálmegvető hős lélek, az egyetértés, a szabad szellem; azért hadd legyen azé a győzelem babérja!

Ekkor egy jóslatszerű tudósítást hoztak Dávidhoz mindenünnen érkező légjárói.

Ha csak egy hozta volna a hírt, azt mondta volna rá: mese, de tíz különböző helyről érkező léghajósok tudósíták ugyanerről.

Találkoztak a légben Dávid atyjával, az eltemetett Tatrangi Mózessel.

Az egyik látta őt a Medve-szigetek fölött repülni ezerkétszáz lábnyira a tengerszín felett. Jól ráismert. A tört alak ott állt a villanygép előtt, kificamult könyökű karjával a gép korongjára támaszkodva s a villám sebességével vágtatott el az őt kísérő hajó mellett, mely nem bírta utolérni.

A másik már Kanada fölött látta őt elsuhanni, kétezer lábnyi magasban; a harmadik az ausztráliai szigetek fölött találkozott vele, háromezer-kétszáz lábnyi emelkedésben; a negyedik a Kínai-tenger fölött látta őt eltűnni ötezer lábnyi magasan járó felhők közt; mind a tíz ugyanabban az állásban, tört karjával a gép fogantyújára támaszkodva, s azután valamennyinek az adataiból összeállítva ki lehetett cirkalmazni egy spirálkört, mely félszegen északtól nyugotnak indulva, kelettől északnak visszatér, és aközben folyton emelkedő haladással egyre távolabb tér el a földtől.

Tatrangi Mózes holtan repüli át az egeket!

Egy léghajós az északi Göncöl szigetéről ehhez azt a kiegészítő hírt hozta, hogy a légjáró, melyben a halott feküdt, eltűnt onnan, s a kristályravatal össze van omolva.

Ez a körülmény aztán megmagyarázta a kísértetes tünemény titkát.

Egy földrengés, ami a göncölök alatt oly gyakori, halomba döntötte a pistacit kristálytömeg oszlopcsarnokát. A légjáró, mely kiterjesztett szárnyakkal feküdt az oszloptömeg tetején, ezáltal leesett onnan; a két szárny a légellenállásától összecsapódott, s azzal rögtön megkezdődött a villanygép működése. A benne fekvő halott álló helyzetét szinte kimagyarázza a zökkenés, mely az élettelen testet a gépre veté, s az ennek fogantyújában fennakadt merev karjával, s most úgy tesz, mintha ő indítaná égi pályafutásra az örök gépet.

S minthogy a légjáró harántos esésében egyszerre fölfelé és előre mozdító lökést kapott, most az égnek indult emberi csoda nemcsak körutat fut a föld körül, hanem egyúttal folyvást emelkedik is fölfelé. A legutolsó, ki vele találkozott, az Ural hegy legmagasabb csúcsai fölött látta őt elrepülni, tizennyolcezer lábnyi magasban. Folyton emelkedik az.

Igen, míg földi légkört talál maga előtt.

Dávidnak már kellett volna légjáró hadserege élén nagy ellenségére indulni. Az egész világ reszkető figyelemmel leste, hogyan dűl el majd egy ilyen ember soha nem látta ütközet – és nála erősebb volt a fiúi szeretet és a tudás szomja, mint a dicsvágy.

– Várjatok rám – mondá hajóraj vezéreinek.

– És az ellenség? – kérdé az északi hajóraj vezére, Áron.

– Az is várni fog rám. Én megyek felkeresni atyámat.

– S ha feltaláltad?

– Akkor visszahozom őt a földre.

– De hogyan?

– Megtudjátok. Minden egyes légjáró kormányosa kap egy zárt levelet, melyet csak azon pillanatban szabad felbontania, amikor parancsot kap, hogy induljon szemközt az ellenség légjáró hadával. Abból meg fogja tudni, hogy mit tegyen. Severus barátom megtanulta tőlem, hogyan kell a levegőben repülni. De azt nem tanulta meg, hogyan kell a levegőben harcolni. Most arra is megtanítom őt.

Azzal felszállt a magasba légjárójával Dávid, s amely irányt tudósítói leírtak előtte a föld körül, azon a körvonalon megkezdte a kémszemléjét a repülő halott után.

Más légjáró nem volt most az égen. Parancsára mind két csoportba voltak gyűjtve, s a kémlelők a hegytetőkön pihentek. Egyedül járta be a firmamentumot.

Fölemelkedett magasra. Hol soha még a kondor szárnyai sem verték a léget. Nem találkozott senkivel.

Túlment a Dhawalagiri magaslatán; föl a jég örök régióiba, a föld önmozgásának örök hideg áramlatába; harminchatezer lábnyi távolra az élő földtől. Látta a felhők minden nemeit maga alatt, de azt a halottat, aki repül, nem látta sehol.

Egyszer végre feltekintett maga fölé, s ott azután meglátott egy kicsiny fekete pontot repülni maga fölött, még egyszer oly magasan, mint ahol ő jár: a föld gőzkörén is túl!

Dávid megkísérté utolérni azt a fekete pontot.

És aztán megtudta, hogy olyan feladattal küzd, mely csak halottnak sikerül; az élőnek nem.

Negyvenezer lábnyira emelkedve a föld felett, annyira megritkultnak találta a levegőt, hogy az már a gép tömörítő hatalma mellett sem volt elég tápláló a tüdőre nézve. A légoszlop nyomásának megszűntével, orrán, ajkain, fülein keresztül szivárgott ki a vér. És ami legkeményebb gát az égbemenetel ellen az élőre nézve, az, hogy a ritkult lég csekélyebb zsúrlódása mellett, a hajó oldalai lassanként áthűlnek: a nap csak ragyog, de nem melegít többé; a hévmérőben megfagy a kényeső: minden éltet tagadó hideg áll be lassankint.

És még mindig mérhetetlen magasban repült fölötte az a másik aerodromon. Az már ott talán a világéterben repül. Százötven foknyi mínusz alatt. Oda nem megy utána élő.

És ama repülőgép szárnyai egyre szabályosan vernek: repülése hullámzatos kígyóvonal.

Tehát villanyosság a föld légkörén túl is van. Tehát a világűrt betöltő finom éternek is van annyi ellenállási ereje, hogy egy a villanyosság és a géptan szabályai szerint alkotott repülőgép benne tovább úszhatik; egyre táguló csigakörutat futva meg a föld körül. És ha az önmagától mozgó gép sokáig fogja ez útját folytatni, egyre fokozódik a villanyerő üvegszárnyaiban, egyre fogy a föld vonzereje hozzá, mely röptében fogva tartja; nem lehet-e egy pont, ahol a két erő közül az első túlsúlyra jut, s akkor a villanygép önalkotta útján vágtat majd a végtelen világűrben előre? És meglehet, hogy majd egy más planéta közelébe téved, annak vonzerejétől közelebb vonatik, s aztán a körül folytatva megfordított csigakörfutását, végre leszáll reá. Azon planéta lakói mennyi kérdést intéznek majd a leszállt gép néma lakójához!…

A felső gép, dacára a sokkal nagyobb ívnek, melyet röptében körített, mégis végtelenül gyorsabban repült, mint Dávidé. A természet minden örök szabálya eltiltá őt a vele találkozástól.

– Fare well! – kiáltá utána az utolérhetlennek, s aztán visszabocsátva repülőgépét az emberkínzó hetedik égből, nemsokára elveszté a repülő fekete pontot szemei elől. Talán nem is fogja azt már többé földi szem meglátni.

Harc a légben

Az égi találkozás után legfőbb ideje volt a földhöz közelebb esőkre gondolni.

A vezérlégjáró belsejében volt egy készülék alkalmazva, mely állt egy végtelen földabroszból, ami egy henger segélyével körülforgatható volt. E térkép mutatta a föld minden tájait, madártávlatból lefényképezve. A tapasztalt hajós, amint a mágnestű segélyével meghatározá a pontot, melyen hajója repül, ama térképről azt is leolvashatá, hogy mely ország, világ felett jár most.

Dávid azon percben, amidőn a légjáró kísértetét elveszté szemei elől, az Amur vidéke fölött találta magát.

Éppen alkonyodott.

Az esti ég arany homályában három repülőgépet látott maga felé közeledni északkelet felől; amikben nemsokára saját kémhajóira ismert.

Mikor kétpercnyi közelbe ért hozzájuk, a hangkürtön át e parancsot mondá:

“Közép marad; egy, három tovább.”

Mikor két aerodromon egymással a légben találkozni akart, azt így hajtották végre.

Mindig a keletről vagy északról jövő a felső, a nyugatról vagy délről jövő az alsó.

A találkozásra felhívás után az alsó alájarepül a felsőnek, s azután mindaddig egy irányban repülnek egymás fölött, míg függőleges vonalba nem jutnak. Akkor a felső egyszerre megszünteti repülését, s leszáll az alsóra.

A találkozás titka a villanyosság.

Az üveghajó felső része “plus”, az alsó “minus” villanyossággal van töltve. A két üveghajó két ellenkező oldala egymást vonzza. A felső hajó közeledtére az alsó hajó két repülő vitorlája önkénytelen szétterpeszkedik, s arra az alsó hajó egyszerre hozzátapad a felsőhöz.

A felső akkor egyszerre megújítá saját röpvitorláinak működését, s viszi magával az alsót. A két hajó vezetői azután a hangkürtökön keresztül értekezhetnek egymással, akár a hajó oldalajtajain át meglátogathatják egymást, s közölhetik tudósításaikat, amikért összejöttek.

A villanyerő által hathatósabban egymáshoz van kötve a két üveghajó, mint ha körös-körül vaskapcsok csatolnák össze.

S mikor aztán ismét szét akar válni a két hajó, az is a legegyszerűbben megy végbe. A felső hajó is megszünteti gépe működését, röpvitorláit fekmentesen szétterjesztve. Ekkor mind a két hajónál félbeszakad a villanyfolyam, mely őket egymáshoz csatolta; s akkor pár percig szállnak a légben lefelé; e nehány perc múltával az alsó hajó egy szárnymozdulata ellöki magától a most már hozzá nem tapadó felső hajót: amaz lefelé hull, szárnyai összecsapódnak, emez még libeg, elzárt vitorláival; a következő percben aztán mind a ketten repülnek ellenkező irányban, amerre útjok van.

Ez a találkozás a légjárók között.

És egyúttal ez a légjárók közötti harcnak a titka.

Ha két légjáró közül egyik a másik fölé kerülhet, s az utóbbi nem tudja azt megakadályozni, hogy az függélyesen lerohanjon rá, akkor fogva van a felül került légjáró által, s az őt minden benne levővel együtt oda viheti, ahova akarja.

Dávid léghajója vezérgép volt, messziről megismerhető a két háromszögű üvegprizmáról, melyek az elejére és a hátuljára voltak alkalmazva, s a gép szárnyainak mozgása által lassú körforgásban tartva, nappal a verőfényt, éjjel a villanyragyogványt szórták mérföldnyi távolba, s ezáltal tették a vezérgépet messziről kiismerhetővé.

E vezérgépekkel szemközt minden más légjárónak az alul kerülő szerepét kellett játszani.

Mikor Dávid megállítá a keletről jövő három aerodromon középsőjét, az meglassítva repülését, alája libbent a vezérgépnek, s nehány perc múlva hozzá volt ahhoz tapadva. A másik kettő repült odább.

Ekkor Dávid és a kémlőgép vezetője között a hangtölcséreken át e párbeszéd keletkezett:

– Honnan?

– Unalaska sziget felől.

– Mi hír?

– Ellenség repülőhadraja felszállt.

– Merre?

– Nyugatnak.

– Száma?

– Miriád.

– Láttad közelről?

– Mérföldnyiről.

– Jól repülnek?

– Elhagytuk őket; de jobban is tudnak.

– Minő színe van az ellenlégjáróknak?

– Világos veres.

– Felbontottad titkos utasításodat?

– Várom rá a parancsot.

– Menj Kincsőbe, s ott bontsd fel.

Ezzel útjára bocsátá a légjárót Tatrangi.

Az éj folyama alatt még több kémhajóval találkozott Dávid, amik az ellenséges légjáróraj mozdulatairól a legkülönfélébb tudósításokat hozták.

Az egyik ezer légjárót talált a Jeges-tenger felett végigvonulóban. A másik a veres légjárók zömét zárt tömegben látta Kína felett átvonulni; a harmadik a Csendes-tenger színe felett látta libegni Severus új légjáróinak ezreit.

Dávid kitalálta a műveletek tervét.

Az ellenfél meg akarja oszlatni az Otthon haderejét. Úgy tesz, mintha egyfelől a magyar király seregeit fenyegetné, amik Litvániáig előrenyomultak, másfelől pedig magát Otthon várost akarná meglepni. S a légjáróhad mozdulata oly gyors, hatása oly romboló, hogy elég az ellenféltől egy rövid órai előnyt elnyerni, hogy annak seregeit tönkreverje, várait lerombolja, városait porrá égesse.

Severus, akinek tudomása volt arról, hogy az Otthon államnak négyszer annyi légjárója van, mint neki, arra számított, hogy ellenfele a haderejét kénytelen lesz négy felé elosztva tartani, s egyenlő ellenhajórajt tartani a féltett ország és város védelmére, azonkívül az egész világon elhelyezett telepei közt az összeköttetéseket fenntartani.

Az első összeütközésnél pedig, ha egyenlő a két tábor, csaknem mértani bizonyossággal kiszámítható volt Severus hajórajának győzelme Dávidé felett. Severus légjáróinak villany gépezete egyötödrésszel nagyobb villanyerőt volt képes kifejteni, mint a Tatrangi-féle villanykészülék.

Severus Dávidtól is kérdezé azt annak idejében: miért nem fokozza még feljebb a légjárók gyorsaságát, mikor lehetne, és azt a választ kapta tőle, hogy ez fölösleges erőpazarlás volna; a légjáró, ha gyakorlati céljának meg akar felelni, hogy utazás és szállítás eszköze legyen, kénytelen sok közbeeső állomáson leszállani, s a túlhajtott gyorsaság miatt több időt fog elveszteni a megállapodással, mint amennyit megnyert az útközbeni sietséggel. Azonkívül volt még egy körülmény, mely azt tiltotta. A túlfeszített gyorsaság a rendes páratelt légkörben az üveggépezetben az iridisatiót mozdítja elő, mely idő jártával az üveglapok villanyosságát csökkenti. Ennélfogva Tatrangi Dávid megmaradt az atyja által felállított arányoknál.

Most azonban Severusnak az levén az első feladata, hogy az Otthon légjáróiból mentül többet elfoghasson, ezt igen könnyű szerével vélte elérhetni, ha újon alkotott gépeinek mozderejét fölemeli. Ezáltal azok képessé lesznek téve hasonló erőkifejtés mellett ellenfeleik fölé emelkedni, s a leírt mód szerint azokkal összetapadni; amidőn azután a felül került légjáró marad a győztes; mert az alsónak a szárnyai le vannak szorítva, a felsőnek az oldalaihoz tapadva, s a felső röpvitorlái viszik mind a kettőt együtt oda, hová kormányosuk akarja.

S ha azután az első ütközet meg van nyerve, akkor már az Otthontól elfoglalt légjárók is az orosz cárnő hatalmát növelik, a második ütközetnél már csaknem egyenlő erővel mérkőznek meg; folyvást fennmaradván az orosz légjáróknak erősebb röpereje mint hadászati túlsúly.

Így győztek a múlt században azok, kik ágyúikat, lőfegyvereiket nagyobb horderővel tudták ellátni, mint ellenfeleik. Már akkor azt írták a nagy döntő világharcokról a történészek, hogy nem az emberi vitézség nyerte meg a győzelmet, hanem a gép.

Most már egészen a gép hatalmába van adva a harc. Az ember maga csak meghalni megy már a csatába, nem verekedni. Ellenfelét nem is láthatja, nem is érheti el többé. Az fenn repül a légben.

S a harc kockája csak azt dönti el még, hogy kinek a gépe marad győztes a felhők országában. Azé aztán a föld.

Tatrangi Dávid gyorsan keresztüllátta ellenfele tervét.

Annak nem lehet célja aránytalanul kevesebb géphadait háromfelé szétosztani; hanem éppen ellenfele figyelmét akarja megoszlatni a háromfelé vált iránnyal.

Ennek ellenében az ő terve is gyorsan készen volt.

Kémhajóival rögtön izenetet küldött Otthon városába és Kincsőbe.

Az elsőbbi helyre akként szólt parancsa, hogy az összes légjárótömeg szálljon fel, és háromszáz lábnyi magasban a tenger színe fölött igyekezzék elérni a Volga és Kaspi-tenger körüli rónát. Az utóbbi helyen csoportosult légjáróinak pedig azt adta utasításul, hogy a khokonoori magaslatokon egyesülve, amint az ellenséges hajóraj a láthatáron megjelenik, hagyják azt támadás nélkül elvonulni, s mikor már eltűnt a láthatáron ismét, akkor keljenek nyomába és kövessék.

És egyúttal minden légjáró kapitányának meg lett hagyva, hogy amint hajója felszállt, a lepecsételt utasítást szakítsa fel, és cselekedjék majd aszerint a végzetes találkozásnál.

Mert minden légjáróra volt alkalmazva egy idő óta egy újdon készülék; aminek célját, rendeltetését nem ismerte még senki. Egy zárt szekrényből állt az, melynek belsejéből egy rézcső vezetett ki a hajó födelére, hasonló a tűzifecskendők csövéhez. Mi van a szekrényben, azt nem tudta senki, sem azt, hogy az a cső mire való.

Maga Tatrangi Dávid egy gépészt és egy kormányost véve át a kémhajókról saját légjárójára, egész éjjel a légben cirkált alá s fel, az ellenséget várva, s zegzug útban hátrálva az ázsiai hegyvilág felé.

A hosszú éj holdvilágos volt; kedvezőtlen világítás ily kémszemléhez. Sem elég világos, hogy a léghajókat meg lehessen körvonalaikról különböztetni az éjszaka ködeitől, sem elég sötét, hogy azokat saját villanyvilágításuk elárulja.

Így történt, hogy amint a hajnal szürkülni kezdett a kínai partok felől, Tatrangi alig húsz tengerészmérföldnyi távolban pillantá meg maga előtt az egész orosz légjárótábort.

Nagyszerű látvány volt ez! Húszezer repülő csoda egy csoportban.

Jól sejtett. Az egész tábor együtt volt; amik északnak, délnek látszottak indulni, mind csatlakoztak a hadiraj zöméhez, s most annak két szárnyát képezték.

Az orosz hadiraj egy óriási karajt képezett. A gépek tíz sorban egymás mögé rendezve; kétezer gép egy homlokvonal, mely nyolc mérföldnyi területet ölel körül.

Az egész tábor teljes géperővel vágtatott előre.

Dávid távcsöve e távolt egytizedrész mérföldnyire kisebbíté, olyan jól kivehette, mintha nyolcszáz lépésnyiről nézte volna őket.

Hozzávetőleg mintegy négyezer lábnyi magasban lebegtek a föld felett.

Dávidnak most hirtelen ki kellett számítania a két távolt az ellenfél és az Otthon közeledő hajóraja között, s azután leszállni oly mélyen a róna fölé, hogy a rövidebb ív által ki legyen egyenlítve a magasabban járó, s ekként hosszabb ívet megfutó gépek nagyobb röpereje és az ő légjárójának kisebb hatású röpte közötti különbség.

Ezzel az a másik előny is össze volt kötve, hogy a magasan járó léghajókból nem vehették olyan hamar észre a földszínhez közel elsuhanó légjárót.

Az orosz léghajóraj szép rendes vonalban repült, csaknem egyenlő magaslatot tartva; hanem azután minden száz légjáró fölött még ezer lábnyival magasabban repült egy-egy vezérhajó, mely a többiek fölött parancsnokolni látszott, s a vezérhajóknál még ezer lábnyival magasabban repült egy tíz hajóból álló csoport; ez a táborkar maga. És e csoport közepette kivehette Dávid távcsövével az admirálhajót magát. Ennek négy vitorlaszárnya volt: nem madárhoz, de lepkéhez hasonlított, testre hosszabb volt a többinél, és a két végén egy-egy korona tündöklött, kristályprizmáival tüzet szórva minden oldalról. Erről lehetett megismerni, hogy ez a cárnői léghajó.

De nemcsak Dávid vette észre a közeledő ellenséges légjárórajt: őt is észrevették.

A messze tündöklő háromszögű prizma elárulá, hogy ez a vezérhajó.

Azzal egyszerre, mintegy parancsszóra száz légjáró kivált az ellenfél táborának balszárnyából, s üldözőbe vette Tatrangit.

Dávid a tunguz hegyek fölött járt, mikor észrevette az üldözést.

Volt ahhoz való készüléke, hogy kiszámíthassa ellenfele röptének gyorsaságát a saját légjárójáéval viszonyítva. Ezt úgy számíthatá ki, hogy bizonyos pontokat jelölt meg a földön, s azt vette föl, hogy hány perc alatt éri el azokat saját légjárójának, árnyéka, hány alatt az utána jövők.

Azok egyötödrésznyivel sebesebben repültek, mint ő, és így azt is kiszámíthatá, hogy a tíz mérföldnyi különbség, mely most előnyére van, mikorra fogy el. Másfél óra múlva utol fogják érni. Most tehát csak az volt a feladata, hogy ez idő alatt elhagyhassa a Bajkál hegycsoportjait. A hegyek közt könnyen megszoríthatják.

Ő is a végsőig fokozta gépe röperejét, folyvást a magasban tartva magát. Mégis utolérték, amint a semipalatinszki erdőket elhagyta.

Itt azután előtte állt a nagy Bedpak Dala puszta; egy laktalan, úttalan róna; a láthatár egyik szélétől a másikig hóval födve. A száz üldöző aerodromon már csak negyed mérföldnyire volt mögötte. Jól kiveheté, hogy azok közt legelöl repül az admirálhajó ragyogó koronájával.

Amint azután Dávid a rónára kijutott, mutatott valami mesterséget az üldözőinek, amit azok nem tudtak utánacsinálni.

A nyolcezer lábnyi magasból, amelyben repült, egyszerre lecsapott a rónára, ugyanazzal a percenkint ötszáz lábnyi gyorsasággal, amellyel előresuhant. Úgy csapott le, ahogy a tengeri keselyű szokott lecsapnia hullámok közé, s a kondor a rónára. Maga Dávid irányozta a kormányt.

És azután, midőn csaknem a földet érte, egyszerre vízszintes repülést vett fel megint; ahogy tesz a prédáját elkapó sas. Szárnyainak hegyei barázdát húztak a hóban.

Ez nagyon meglephette az üldöző aerodromonokat. Az ő vezetőik csak arra voltak készen, hogy mikor le akarnak szállni a magasból, elébb a repülést meg kell szüntetniök, s aztán kiterjesztett szárnyakkal szép lassan aláereszkedniök; de azt a sebes lecsapást egyik sem értette.

Azalatt aztán, amíg ők hozzákészülődtek a lebocsátkozáshoz, Dávid légjárója ismét elnyert előlük egy mérföldnyi egérutat, s futhattak utána, míg ismét utolérték.

Amint utolérték, ismét megtette előttük azt a merész alácsapást. Ekkor néhány üldöző aerodromon megkísérlé e merényletet utánacsinálni; hanem az rájuk nézve siralmasan ütött ki; nem bírták a lefelé haladó szárnyas gépet megállítani, s mindegyik az orrával furódott bele mélyen a földbe, némelyik a fél szárnyát elficamította az esésben, s azzal bénultan terült el a földön. Akik benne voltak, az ütődéstől elkábultak; talán halálra zúzódtak.

A többieket csalogatta maga után Dávid aerodromona a nagy kirgiz pusztán végig. Árhurcolta őket magával az Argyz-Kum, a Kara-Kum sivatagokon. Játszott velük. Zegzugban futott előttük; majd kígyóvonalt rajzolt a levegőben repülésével; az egész aerodromonraj előtte, körülötte rajzott már, összecsoportosultak alatta, fölötte, s mikor azt hitték, hogy már fogják, akkor egyszerre felvonta szárnyaira a tafota borítékot, összecsapta a szárnyait, s sebesen keresztültört rajtuk, mint első fölrepülésekor a villanyos felhőrétegen. Egyszer aztán egészen közel hagyta őket magához jönni, mintha ki volna fáradva. Csak kelepce volt ez. Körülfogták. Egy helyütt ki akart törni a hajtók köréből. Ott az üldözők oly közel vonultak egymáshoz, hogy szárnyaikkal elérték egymást. Amint azután két ilyen villanyterhes üvegszárny alsó-felső lapja egymáshoz ütődött, az abban a percben úgy egymáshoz tapadt, hogy el nem bút válni. Azzal mind a két gép meg volt bénítva, s mint a lelőtt vadlúd bukdácsolt le együtt a földre; míg Dávid légjárója, gyorsan, mint a fecske, suhant ki a szerencsétlenül jártak résén.

Erre az admirálhajó azt a parancsot adá ki a többi légjáróknak, hogy mindannyian maradjanak hátra.

Ő egyedül vállalta el most Tatrangi üldözését.

És Dávid tapasztalni kezdé, hogy ezúttal méltó ellenfelére talált.

Az admirállégjáró éppen úgy utána tudta csinálni a keselyűlecsapás merész műveleteit, mint a rögtöni aláhullást, összecsapott szárnyakkal. Ahhoz is jól értett, hogy mint kell húszlábnyi magasban a föld színe felett elsuhanni, hogy a szárnyak a homokot horzsolják.

Hanem ily közel a földhöz egyik léghajó a másikat el nem foghatja. Hiányzik számára az esési magaslat.

Amint a kara-kumi puszta véget ért, következett egy nagy tó: az Aral tava. Itt már Dávid hatlábnyira szállt le a víz színe fölé; amiben az az előnye volt, hogy az ő vitorlaszárnyai a jobban ellenálló vízbe csapodtak le, s így nagyobb lökést adtak hajójának, mint aminőt a fölötte röpülő ellenél szárnyai tudtak kifejteni, mik csak a légben eveztek. A víz színe fölött úgy repült az aerodromon, mint egy szellem, s ha testével néha a vízbe le-lecsapódott, akkor még a ruganyosság is új erőt kölcsönzött röptének: négy-ötszáz öles ugrásokkal haladt előre. Ezt is utánacsinálta az ellenfele.

Az admirállégjáró szinte leszállt a víz színéig, s úszva, repülve, szökellve odaférkőzött Dávid vezérlégjárója mellé. Úgy nyargaltak egymás mellett, mint két versenyparipa a célhoz.

Az admirállégjáró alig volt százölnyi távolra Dávidétól.

Az átlátszó üvegfalon keresztül Dávid megkülönböztetheté a benne levő alakokat.

Ott volt a cárnő maga: Alekszandra; egy olympi istennő öltözetében. A kormányrudat Severus kezelte. Dávid maga tanítá őt meg e mesterségre. A tanítvány most leckét adott mesterének.

Amint így vágtattak egymás mellett, a császári légjáró hangkürtjéből áthangzott Dávidhoz “Sasza asszony” ismeretes szava:

– Hahó, uram!

– Hallom: Szüdarinja!

– Egyet kifeledett ön a számításaiból: az asszonyt!

E szóra Dávid egyszerre felfelé repülő irányt adott gépezetének, s légjárójával egyenesen szállt fel a magasba.

A kezdeményezéssel elnyert egy másodpercet ellenfelétől, s ez sokat számít a felfelé szállásnál. Amannak nagy erőfeszítésébe kerül az előnyt visszavívni.

Mintegy ötezer lábnyi magaslaton jutnak végre egyenlő színvonalra s ezentúl a cári aerodromon szüntelen fölötte marad Dávid hajójának.

Az pedig magasabbra törekszik, kijátszva ellenfele kísérleteit a reá lecsaphatásra.

Mikor aztán tizenkétezer lábnyi magasan libegnek, akkor megpillantja Dávid azt, amit keresett. Az otthoni aerodromon tábor kezd fölemelkedni a láthatáron; amint annak nyugati szélén a Kaspi-tenger ezüst vonala felcsillámlik, mintha abból támadnának elő e repülő alakok.

Most mind a két légjárótábor fenn volt az égen, és közeledett egymás felé. Az egész láthatárt körös-körül elfoglalták. Mindkettő félkör alakban nyomult előre. Középett a két, egymással játszó vezérgép.

Az orosz légjárók raja közelebb volt a kettőhöz, és gyorsabban repült, dacára a szemközt fúvó szélnek, mely az otthoniaknak előnyére szolgált.

Különben egyenlő erővel voltak, húszezren húszezer ellen.

A negyvenezer gép szárnyverése valami bűbájos égi zenét költött odafenn, melynek hallatára világgá futottak a kirgiz csordák, ménesek oda alant.

Dávid vezérhajójával folyvást nyugotnak tartott: honnan saját léghajóraja közelített felé.

Nem csupán az a célja volt, hogy seregével egyesülhessen. Ennél távolabbra gondolt.

A Kaspi-tenger színe fölé akarta áttenni azt az ütközetet, amely első kísérlet lesz, vajon lehet-e embernek harcolni az égben.

Még most is emberszeretet volt szívében, s azon aggódott, hogy a légből lehulló ellenfelei össze ne zúzzák magukat a földön; ha a tengerbe hullanak, ott a zárt hajót megint felveti felszínre a víz, s a benne levők nem zúzzák magukat össze.

Ellenfele, az orosz admirálhajó folyvást mellette, fölötte csapongott; mint két héja a légben, enyelegni látszottak egymással. Kitűnt, hogy egy légjárónak a másikat elfogni a felülről le szállással nem olyan könnyű, mint ha szándékosan összebeszéltek a találkozásra. Az alul került légjáró kormányosának egy kézmozdulata elég rá, hogy hajója a rárohanó ellenfél alól kisikamljék: s ha az üldöző lecsap hozzá, az üldözött félreszökell, s a másik percben már ő került felül.

Az orosz légjárók vezetői aggódva nézték e játékot a két vezérhajó között. Most már világos volt előttük, hogy azon a módon, ahogy ők betanulták, az ellenfél hajóit elfogni nem lehet: felülről hozzájuk tapadni, és tovább repülni az elfogottal; hanem ami az ütközet módja leend, azt a földre hullott nehány légjáró mutatta be: összekeveredni az ellenfél hajórajával, s ahogy a zűrzavarban két egymás mellé szorult légjáró szárnyai egymáshoz csapódnak, együtt a két ellenfélnek lezuhanni a földre. Ott azután, aki életben maradt, az lesz az ura a másiknak. Lehet, hogy egyik sem marad élve; de legalább ugyanannyi ellenséget lerántott magával.

Oroszok voltak. Elszántan rohantak az ismeretlen harc nemének.

S a két vezérhajó már elérte a Kaspi-tengert. Az Otthon légjárói a Dagesztán-hegylánctól a Ghilan Mazenderan hegyláncig sorakoztak a magasban, velük szemközt az orosz légjárótömeg Asztrahántul a turkomán sivatagig vetette árnyékait a földre: közöttük terült el a hosszú Kaspi-tenger, mely hétezer négyszögmértföldnyi területet takar el: maga egy ország helye. A légjárók vezetői, mikor e víztükör felett libegnek, a hatezer lábnyi magasból sem látnak maguk alatt egyebet, mint parttalan zöld vízsivatagot.

A Kaspi-tengernek van egy kis fiacskája, a belőle kiszakadó Adsi Darja. Ez csak száz négyszögmérföldet takar el.

Mikor a két léghajó az Adsi Darja fölé megérkezett, Dávid gépe megszüntette a futást, s elkezdett teljes erővel fölfelé emelkedni.

Ellenfele utánarepült merészen.

Azzal megkezdődött közöttük a verseny – fölfelé az égbe.

Dávid gépésze minden fölösleges terhet kihányt a hajóból, mérlegeket, alhidade-ot, barometrumot; végre a kenyeret és vizeshordót is; hogy könnyebben repülhessenek.

Az ellenfél egyenlő magasan maradt vele. Az is kiszórt hajójából minden gépet. De fölékerülni mégsem tudott. Felemelkedtek már harmincezer lábnyira a tenger színe fölött, abba az örök hideg égbe, ahová Dávid atyját követte sikertelenül.

És az alant járó aerodromonok minden látcsöve csak az ő repülésöket kísérte. Ez volt a kérdés, hogy vívnak meg egyenkint egymással.

Mikor már harminckétezer lábnyi magasan jártak, akkor Alekszandra cárnő felnyitá a hajó ajtaját, s azt mondá a gépésznek: – Most eredj te magad!

A gépész orosz volt; szót fogadt cárnőjének, s a nyitott ajtón át aláveté magát a magasból.

A cári légjáró ezáltal százharminc fonttal megkönnyebbült. A gépész feláldozása győzelemre segíté hajóját, s az elég jutalom volt rá nézve azért az egy halálért.

A carina most már maga állt a géphez, s oly közel repült Dávid hajója mellett, hogy ennek látnia lehetett a rózsaszínű üvegfalon keresztül a hölgy démoni diadalmosolyát.

Perc múlva feje felett libegett az orosz vezérhajó.

Ekkor Dávid, mikor éppen függélyesen állt fölötte az ellenfél légjárója, egy csapot elfordított a zárt szekrény oldalán, s arra a hajó orrán levő csőből egy hosszú, fényes, gőzburkolatú sugár lövellt fel a cári léghajóra.

Az a naftanedv-sugár volt.

Amint e terjékeny nedv teljes erővel érinté a felső aerodromon üvegszárnyait, egyszerre zavar állt be a hajó gépezetében. A nafta a szárnyakon lecsúszva, az érintkező dörzslapok közé került, s azáltal némelyiknél félbeszakítá a villanyáramlatot.

Alekszandra azt vevé észre, hogy gépe egyszerre alábbszáll, s ellenfeléé kerül föléje.

– Mi történt velünk? Gépünk nem repül! – kiáltá Severushoz ijedten.

A néger szavát elvette a rémület.

Alekszandra odarohant hozzá, s megragadva karját, felrázta őt kábulatából.

– Ember! Hát nem vagy-e te Isten, hogy nem tudsz rajtunk segíteni?

– El vagyunk veszve – hebegé Severus, látva, hogy a gép szárnyai most már csak lankadtan vergődnek. Minden számítása hasztalan, a kormánynak sem engedelmeskedik már a gép.

És Tatrangi Dávid légjárója most már egész szabályosan száll utána a légben kiterjesztett szárnyaival; tíz perc alatt utoléri a megbénított repülőhajót, s annak födele odatapad az ő hajója fenekéhez.

Az admirálhajó a cárnővel és Severussal együtt el van fogva. Ekkor aztán Dávid hangoztatja alá a választ a hangkürtön keresztül:

– Az asszonyt sem feledtem ki a számításból, Szüdarinja!

A két egymáshoz tapadó hajó hangcsövei szájaikkal érintették egymást, azokon keresztül minden szót át lehetett érteni egyik hajóból a másikba.

– Nincs eszközöd a megszabadulásra? – kiáltá Alekszandra, körmeivel, mint a sas, kapaszkodva Severus vállába.

– Semmi sincs. Fogva vagyunk. Ellenségünk az úr.

– Nem tudod felgyújtani, szétvettetni hajónkat az övével együtt?

– Védtelenek vagyunk. Nem árthatunk neki.

Ekkor Alekszandra fölfelé emelte arcát, s Dávidhoz kezde beszélni.

– Ember, te itt a fejem fölött! Vagy Isten! Vagy kicsoda vagy? Ha ember vagy, hagyj alkudni magaddal; ha Isten vagy, hallgass az imádságra. Mit kívánsz váltságdíjul értem? Neked adom minden léghajómat, neked adom az Unalaska szigetét. Több kell? Átadom Besszarábiát, Romániát, a Krímet, elismerlek keleti császárnak.

Dávid egy szót sem felelt a nőnek.

– Kincs kell? Neked adom Ural bányáinak minden termékét, ami aranyat, ezüstöt, platinát Szibéria hegyei rejtenek. Bocsáss szabadon.

Dávid hallgatott.

– Vagy ha Isten vagy, könyörülj, nézd, térdre borulok előtted. Nézd, kezeimet összekulcsolom: imádkozom hozzád. Bocsásd meg nekünk a mi bűneinket. Meggyónom, hogy bűneim száma végtelen: bocsáss el, hogy azokat helyrehozhassam. Visszaállítom Lengyelországot – a régi határai között. A Szibériába száműzötteket visszahozom hazájukba, birtokaikat visszaadom. Százezer nő nem tudja, hova lett férje, félmillió gyermek nem tudja, hova lett apja. Egyedül én tudom. Én ragadtam ki őket családjaik karjai közül. Engedd, hadd vigyem őket vissza. Milliók könnye hull miattam: engedd, hogy felszáríthassam azokat. Bocsáss meg! Isten!

Dávid szótlan maradt, s az aerodromon hatalmas repüléssel vitte magával terhét. A kettős teher leszállni kényszeríté az alsóbb légrétegekbe, s lassítá repülését.

Most egyszerre kacagva ugrott fel térdéről a hölgy, s mint egy ördöngös, fogait vicsorítá a feje fölött álló férfi szemei közé. – Hahaha! Reszkess, te Isten! A pokol nem hagyja el a maga cárnéját! Odanézz!

Az orosz hadiraj közül tíz leggyorsabb repülő, amint az admirálhajó elfogatását észrevette, utána emelkedett a magasba segítségére. Azok teher nélkül voltak, Dávid két hajót cepelt, gyorsan utol kellett őt érniök.

Alekszandra kezeivel tapsolt, s lábaival tombolt örömében.

– Itt vannak ők! Haha, tíz ördög egy Isten ellen! Hajrá! Fogjátok el őt! Csapjatok le rá! Saját egében fogjátok meg Jehovát! Ti Leviatán! Belzebub! Azaziel! Előre, derék Szemiázáz! Te kerülj fölé! Sátán, eléje tarts! Beliál, siess!

Alekszandra vezérlégjárói mind az égből levert angyalok neveit viselték.

Legelső volt Szemiázáz, aki Dávid fölé került.

A naftasugár föllövellt, s a büszke légjáró éppen úgy elkezdett bénultan vergődni, mint az imént az admirálhajó, s azzal gyorsan hanyatlott aláfelé.

Utána a Sátán, az is úgy járt, Azaziel szintén.

Alekszandra nem láthatá, mi történik a feje fölött az őt fogva tartó hajótól, csak azt látta, mikor démonai egymás után bukdácsoltak alá a levegőből.

Sejtelme volt, hogy ellenfelének fegyvere van a tetején, mely a közelítőt megbénítja.

– Ne kerüljenek fölé! – ordítá légjáróira a hangcsövön keresztül. – Repüljetek mellé! Üssétek össze szárnyaitokat szárnyaival, hogy összetapadjanak. Rántsatok le bennünket magatokkal a tengerbe!

E parancsot megfogadni is kész volt valamennyi. Leviatán, Belzebub odaférkőztek Dávid vezérhajója közelébe.

Ekkor aztán Dávid hármat fordított a tömlő csapján, s most két oldalt lövellt elő a naftasugár a fecskendőcsövekből. Az pedig, ha oldalt találta is ellenségei szárnyait, éppúgy meghasznált nekik.

Azután egy kört csinált a légben az aerodromon, mint a kémlelő keselyű, s a körfordulat alatt valamennyi ellenfelét megbénítá fecskendőivel.

A démonok még egyszer lehajigáltattak az égből. Mind a tízen bénultan hullottak alá a tenger színére.

Alekszandra szívében a rémületet, a bosszút, a szégyent felülmúlta a bámulat. Ez ember itt minő hatalmas!

– Miben áll hatalmad fölöttem, ember! – kérdezé Dávidtól.

Dávid felelt neki:

– Ez a Kin-Tseu titka…

Alekszandra összeborzadt e szónál. Ez tudtára adá, hogy az, aki feje fölött az erős bosszúálló, a kin-tseui mesékről nem feledkezett el.

– Mit akarsz velem tenni? – kérdezé Dávidtól. – Egy égő vulkánba hajítasz-e alá? Fenevadaknak dobsz-e martalékul? Föld alá zársz-e örök sötétségbe?

Dávid felelt neki:

– Némber! Se meg nem öllek; se nem kínozlak. Tulcsa mellett a szigeten van egy nemzetközi kórház, az összes nagyhatalmak oltalma alatt. E kórházba hordják a háború sebesülteit minden részről. Oda viszlek. Te kitűnő orvosnő vagy, híres műtő. Ott fogod ápolni a sebesülteket, kik miattad véreznek.

– Hahahá! – rikácsolt föl démoni gúnykacajjal ez asszony. – Vessz meg átkozott irgalmaddal! Tudd meg, hogy én parancsot adtam Mazrurnak, hogy a tulcsai közös kórházat gyújtsa fel, s pörkölje alá mindkettőnk nyomorékait. Azokat te nem gyógyíttatod meg énvelem.

Azzal hirtelen felszakítá a hajó oldalajtaját, s leveté magát a húszezer lábnyi magasból.

A fényes alak, a ragyogó diadémmal fején repült az égből alá. A két légjáró táborból látták az esést, és nézhették percekig, míg az égi magasból aláhullt, koronás fejével előre.

Elnyelte a tenger.

A hajó ajtaja nyitva maradt utána.

Severus szólt Dávidhoz:

– És velem mit fogsz tenni?

– Megmondám rég. Tudod azt. Betöltöd küldetésedet. Elviszlek Afrikába, vagyonoddal együtt. Ott fogsz országot alkotni fajodból, melyet rabszolgaságból kiváltasz, s meghonosítod népednél a civilizációt. A Szaharát zölddé teszed és városokat építesz rá.

Severus – becsukta a hajó ajtaját, s lefeküdt arcra Dávid előtt. Megadta magát.

A két légjárótábor két félköre egész körré alakult már: egy félóra múlva vége volt az ütközetnek. Amint a félkörök két végin a találkozás megmutatta, hogy az Otthon légjárói ellenfeleik megbénítására rögtön ható eszközzel bírnak, az unalaskai légjárók zöme nem várta be a találkozást amazok zömével; hanem megfordult, és repülni kezdett egész tömegestül vissza kelet felé. Gyorsabb röpte biztosítá menekülhetését.

Hanem míg a Kizil-Kum pusztája fölött végighaladt, egyszerre szemközt látta jönni a Bolor-Dagh hegyek felől a kin-tseui légjárórajt. Most azután két tűz közé szorítva, nem menekülhetett semerre.

Még megkísérlette fölfelé kimenekülni, mindkét ellenfelét a magasba repüléssel haladva meg. De a számítás egyben megcsalta természettudósait. A száraz puszta fölött az ő erősebb gépeik nem bírtak annyi villanyosságot kifejteni, mint ellenfeleik a hegyvidék fölött. Fölfelé sem volt menekülés.

Még megkísérték egy tömegben áttörni a szemközt jövő ellenfélen, hanem e kísérlet saját soraikban oly általános zavart idézett elő, mely percek múlva pokolijedelemmé fajult el; az összes hajóraj minden egyes gépésze igyekezett a biztos földre leszállni.

Ott azután megadta magát az egész fényes légjáróraj győztes ellenfelének. Néhány száz hiányzott belőle; amik bénultan hullottak alá az égből. A többi jó zsákmány volt.

Egy seprűvonás

Alekszandra elvesztével, az unalaskai légjárók elfogatásával még nem volt vége a fenyegető hadjáratnak.

Hátra volt még Sercsinszkoj félmilliónyi hadserege az Al-Dunánál és Mazrur hordái.

Az orosz hadsereg el volt látva ruganyüveg páncéllal és sisakkal, mely egészen megvédte az ellenfél szétrobbanó üveggolyóinak veszedelmes szilánkjaitól. Az ő puskagolyóik pedig acélburkolattal ellátott ólomból voltak, nyolclatos kaliberre, és a végeiken egy gyémántheggyel. Minden puskagolyó három rubelbe került. Nem is kapott belőle egy katona többet tíz darabnál; hanem az elég is volt neki. Az ilyen golyónak a hatása irtózatos. Százlépésnyiről átüti az a páncélt, akármi anyagból legyen is az, s két egymás mögött álló emberen képes keresztülhatolni.

E találmány ismét megszünteté a legutóbbi hadászat egész rendszerét. A csatárláncra felosztott előrehaladás képtelenséggé lett. A messziről lövöldözés megszűnt, ismét visszatért a rohamrendszer (Stoszsystem). Erős hadoszlopokban nyomult az ellenség előre, s csak a biztos közelből lőtt egyszer, s akkor szuronnyal ostromolt.

Nagyon elősegíté e rendszer sikeres alkalmazását az al-dunai vidéken állandó téli köd. Az orosz hadosztályoknak lehetett a köd oltalma alatt látatlanul előrenyomulni, s ellenségeik ágyúinak hordtávolán belül felállítani ostromütegeiket.

Otthon városa a szárazról egészen körül volt már zárolva.

A fővezérek egyezménye szerint az otthoni hadseregnek, mely különben is felényi volt számra mint az orosz, csupán a védelemre kellett szorítkoznia, míg Tatrangi Dávid a légjárók ütközetét el nem dönti. E látszólagos visszavonulás alatt Sercsinszkoj az egész Otthon körül felállíttatá réstörőit, s december 20-án már annyira haladt, hogy kedve támadt felszólítani Dárdayt Otthon városának feladására, melynek minden védműve azokból a tömör, négyöles magas Izenard-sáncokból állt, amik körös-körül a Duna áradása ellen voltak felépítve.

Ezen a napon égeté fel Mazrur a Tulcsa-szigeti nemzetközi kórházat is, az Otthon városiak a ködön keresztül vereslő fényből láthatták a barbár rombolást a hexagon kupolájából.

Sercsinszkoj dühös volt Mazrurnak e tetteért, főbe akarta őt lövetni; hanem Mazrur egész vakmerőségével piráta lelkének állt szembe a fővezérrel, s igazolta magát Alekszandra cárnő parancsával.

Alekszandra parancsa igen világosan hangzott. Ha az otthoni hadsereg december 20-áig nem bocsátkozik harcba, akkor fel kell gyújtani a Tulcsa-szigeti közös kórházat; erre a szörnytettre majd dühre gerjed az otthoni tábor; nem tűri a nemzetközi szerződés megsértését, kirohan sáncai közül – és aztán tönkreveretik. Hát kívánhat-e magának többet, mint hogy gyémánttal lövöldözzék agyon?

Ugyanezen a napon hitte Alekszandra Dávid légjáró hadát az ütközetben elfoghatni.

Sercsinszkoj ekkor azt parancsolá Mazrurnak, hogy maradjon az ő táborától távol, amire ez aztán az orosz sereg háta mögött folytatta rablóhadjáratát a Duna-part vidéki román falvak ellen, amiknek lakossága, folytonos érintkezésben levén az otthoni néppel, s annak kereskedelme által gazdagodván, nem ok nélkül volt gyanúsítható a magyarok iránti rokonszenvéről. Mazrur azt mondá, hogy a renegátokat még kegyetlenebbül kell büntetni! S az természetes, hogy minden ember renegát, aki a magyarral rokonszenvez, aki vele kereskedést folytat, tőle vesz, neki elád, a nyelvéből három szót megtanul. Ez olyan bűn, mintha valaki megtagadja a szentháromságot, s mahomedánná lesz.

Mazrur bandáinak más részével fellátogatott a havasalföldi hegyeken át az erdélyi Királyföldre, s rémíté a szász városokat. Mikor aztán a magyar honvédvezérek üldözésére keltek, hirtelen visszavonult Romániába, s oly hirtelen el tudott tűnni, hogy nyomára nem akadtak. Amint pedig azok visszatértek, már megint a sarkukban volt. Mintha a föld alatt járna.

Karácsony első napján érkezett meg Tatrangi Dávid Otthonba a légjárókkal, miket Severustól elvett. Severust Dárday őrizetére bízta, az elfoglalt légjáróhadat pedig saját kormányosaival ellátva, ott hagyá a város körületének védelmezésére. Dárdayt csupán arra figyelmezteté, hogy ezentúl a rakpartok minden zsilipe, minden alagútnak a kapuja éjjel-nappal zárva maradjon: a hajók vonuljanak ki a Dunából mind a tengerparti kikötőkbe, s a szigetek lakói költözzenek át a belvárosba; a célra minden középület helyiségeit és az üres raktárakat be kell a nép számára rendezni.

Azzal megújítva azon rendeletét, hogy az otthoni sereg maradjon védő helyzetben, ő maga odább ment. Sietett a Vaskapuhoz.

A Vaskapu ércgátját most már nem ostromolta senki. Először azért nem, mert a Duna és tengere fölfelé egész a telecskai partokig be volt fagyva; a koshajók most nem járhattak rajta; másodszor azért, mert minden kísérlet a szétbontására sikertelen maradt; és aztán leginkább azért, mert Sercsinszkoj ott táborzott a Budzsák-vidéki lapályon, s az nem köszönte volna meg senkinek azt a szolgálatot, ha hirtelenében áttöri a vasgátat Ogradinán alul, s azzal az egész bánáti és szerémségi tengert az ő nyakába zúdítja.

Pedig Tatrangi Dávid éppen ezzel a szándékkal volt iránta.

Karácsony éjszakáján megérkezett a vasgáthoz. Egészen elhagyva találta a vidéket.

Ott hevertek a hótul eltemetve az óriási emelőgépek, amikkel Mazrur ki akarta szedetni a lerakott vasgerendákat. A hidrostatika kigúnyolá minden erőködését. Tatranginak négy légjárója cepelé oda egyenkint a zárgerendákat; de ha most valamennyi légjáróját hozzácsatolná, sem volna képes csak a legfelsőt is kiemelni közülök, midőn a Duna fölötte zuhog el.

Az egész tenger nyomja azt most oda a falhoz, az egész tengert kellene visszataszítani onnan: s arra nem képes emberi váll. Hanem Tatrangi igenis tudta a titkát e lehetetlenség megoldásának.

A legalsó húsz kettős páncéllemez dinamittal volt megtöltve.

Ezt nem tudta senki, mert Kincsőben készítették.

Dávid száz aerodromont egyesített egy vaslánccal s azokat folytonos körrepülésben tartva, míg a villanyosság teljesen kifejlődik oldalaikon, azzal egy óriás villámsugárt bocsátott alá a vasgátra. Villanyzuhatag volt az inkább.

E kísérletet teljes siker koronázta.

A villanyfolyam egyszerre végighatolt az érctömeg legalsó talapjáig, s felrobbantá az abban elrejtett dinamitot.

Az egész hegylánc megrendült e robbanástól, s a befagyott tenger egész széltében hullámzani kezdett, mint a Balaton csendes időben. – Nézd, mondták a telecskai partokon őrt álló honvédek egymásnak –, az új tengernek már dagálya is van.

És két óra múlva megint mondák: – nézd, már apálya is lett!

Apály bizony! Az új tenger már akkor az özönvíz rohamával dült Sercsinszkoj táborának fejére.

Az a bibliai özönvíz jelenete volt. A gátját átszakított tenger, mely rohan a lapályra alá, nem válogatva a medret, hanem utat törve halmokon, gátokon keresztül, óriási sziklákat hömpölygetve magával, s egész erdőket nyűve ki a földből, s sodorva előre, míg más helyütt faderékkal, sziklatöredékkel völgyeket temet be toronymagasságig.

A bal partja a Dunának eltűnt, a jobb partja magasabb, sokhelyütt sziklás, az visszaveté az árt, mely korlátlanul terült szét, a csetátyei kanyarodónál kitörve, s ott egy új medret ásott, Karakál felé, mely megkerülve Bukarestet, magával ragadta a közbeeső folyamokat, a Syrt, az Oltot, az Araist, s aztán beletalálva a Buzeo medrébe, mint egy új, nagyobbik Duna Galacznál szakadt bele ismét a régi Dunába. De már itt megelőzték Tatrangi légjárói, s a Vaskapunál az apály által felszabadult vasgerendákból hevenyészett sarkantyút raktak elé a Reni előtti éles szögű kanyarodónál, s ezáltal az áradat ismét északnak lett irányozva, s míg egy időben a Prut és Szeret vizeit tolta fel maga előtt, ugyanakkor, azt az egész lapályt, melyet a kiszárasztott Kagul, Japuch, Kiszicza mocsárai képeznek, egész a “római sáncokig” gondolatsebességgel elárasztá.

És éppen ezt a tért foglalták el Sercsinszkoj ostromló hadai.

Az áradat elől menekülők éppen csak annyi idővel előzték meg a nyomukban tóduló özönvizet, amennyi elég volt a hadakat fölverni sátraikból, s aztán kiadni a rendeletet, hogy sátort, ágyút, poggyászt, lőszert, mindent cserbenhagyja, meneküljön mindenki a római sáncok felé.

Mikor azok, akik Bolgrád és Narusáj felé menekültek, a római sánc magaslatáról visszanéztek, irtóztató kép tárult eléjük. Fáraó üldöző hadainak végpusztulása volt az. Vanuluj felől a kiáradt Prut hullámai fogták közre az összekeveredett hadat, s Sagani felől az ár összeszakadt a tengerrel, s e tengeren át úszott, lubickolt, gázolt ezernyi ezer ember: kiknek naphosszant tartott a római sáncokig elvergődni. Szerencsére kisütött a nap, s estig derült idő maradt. Éjszakára megint leszállt a köd, s aztán egész éjjel lehetett hallani azt az irtóztató kardalt, amit ezer meg ezer segélykiáltás támaszt, vegyülve a gulyák bömbölésével, s a tengerár harsogásával.

– Ez Tatrangi műve volt! – mondá Sercsinszkoj, ki éppen úgy futott most egy kardcsapás nélkül megveretve Tatrangi előtt, miként bátyja, ki Krakkó alatt hősileg elesett.

Csak az vigasztalá, hogy most ez özönvíz Otthon városát is elsöpri helyéről. Hiszen az áradat harminc láb magasan jár a Duna rendes partjai fölött.

Ámde az ellen is gondoskodva volt már, hogy az árvíznek hogy parancsoljon az ember!

Ezt a kincsői néptől tanulta el Tatrangi. Azoknak nagyon kellett a földjüket védelmezni a vízáradások ellen; amik náluk különösen hirtelen szoktak támadni. Száz meg száz mérföldnyi hosszaságot beérő bambuszládákat tartottak készen; kívül bekenve degettel, amik nyitott végeikkel egymásba tolhatók voltak; a víz mentében kőoszlopok voltak fölállítva, amikhez a legalsó ládákat hozzá lehetett erősíteni. Amint az árvíz jöttét a távoli harangkondulások hírül adták: minden partlakó sietett a maga ládáival a partra, s gyorsabban, mint a rohanó árvíz, készen volt a part fölött a védgát, s ha nőtt az ár, második, harmadik sort raktak az alsó fölé, vaskapcsokkal összetartva. Semmi ár keresztül nem törhette azt a gátat. Eleinte az összerótt szálak hasadékain át beszivárgott ugyan a víz; de amint megteltek azok a hosszú nádtömlők vízzel, a szálak úgy egymáshoz dagadtak, hogy aztán erővel sem lehetett azokat addig széjjelszedni, amíg a vizet le nem bocsáták belőlük, s a nap át nem szikkasztotta azokat.

Mikor az otthoni védgátak mellett a rohanó ár az utolsó félöl magasságaig emelkedett már; egyszerre megérkeztek a légjárók Kincsőből, és hoztak magukkal százezernyi népet; melynek viselete sajátszerű, idegen, beszéde ismeretes, magyar, de szokatlan kiejtésű. Ezek gyorsan hozzáfogtak a munkához. Előszedték a magukkal hozott bambuszgátakat, gondolatsebességgel lerakták, lekapcsolták azokat a külvédgátak oszlopaihoz, miket Dávid jó előre elkészíttetett, amíg mindenki találgatta, hogy mire valók lesznek azok. A Duna nőtt; de a védgát együtt nőtt vele, s mikor az özönvíz oly magasan járt, hogy a parti házak első emeletével egy színvonalt képezett, az egész óriási város még bámulatosabb vízhatlan kosarakba volt befonva, ugyanannyi kasba, ahány szigeten feküdt. A kincsőieknek gyermekjáték volt ez; ők egész országukat szokták így védelmezni; s a Duna, meg az általa képzett tenger nekik nem víz, akik a Hoang Hóval és a Jam-Tse-Kianggal, s annak a közbealkotott tengereivel szoktak megbirkózni.

Ez volt a kincsőiek legelső látogatása Otthonban.

Sercsinszkoj mikor a római sáncok mögött táborát újra összeszedé, még nem akarta elhinni, hogy a hadjárat el van vesztve.

Még mintegy háromszázezer embere volt; több is lehetett számra nézve: de az, aki a víz elől futtában eldobta a puskáját – rá nézve nem volt ember.

Még háromszázezer ilyen öldöklő fegyverrel bármerre keresztül lehet törni magát egy ügyes hadvezérnek.

A lengyelországi hadjáratnál ugyan megmutatták a magyar és osztrák seregek, hogy az új rohamrendszer nekik éppen előnyükre van, s ahol az üvegpáncélhoz és sisakhoz közel férhettek, annak ugyan kitalálták az ellenszerét – a puskaagyban; hanem ott a hadvezér volt a hibás, aki az ütközetet elvesztette. Mindig a hadvezér a hibás, aki vesztett: sohasem az ellenségé a diadal. A vezér volt áruló, az volt megfizetve az ellenség által.

Sercsinszkoj bízott magához, s azt hitte, hogy biztos állást foglalhat a római sáncok mögött, ahol bevárhatja, míg a Dobrudzsában rekedt nyolcvanezer főnyi hadteste, Odesszából értük küldött hajókra szállva ismét hozzácsatlakozhatik.

Ez az egynapi várakozás lett azután végső veszedelme. Tatrangi Dávid a következő éjjel elfoglalta a háta mögött Odesszat és Bendert. – A két városba négyszázezer fegyveres kincsőit szállított le légjáróival.

Sercsinszkojnak azt a hírt hozták hírnökei, hogy a háta mögött félmillió kínai szállt le.

– Hát legyen egy egész millió, ha kínai – kiálta büszke dühvel Sercsinszkoj –, az orosz gyémántgolyók úgy fognak rajta keresztüljárni, mint a vajon.

Az egész orosz sereg valóban égett a vágytól, hogy valahára talál egy ellenséget, mely megáll előtte a síkon, s amelyen kitöltheti bosszúját azért a sok kudarcért, amit nem emberi vitézség, de gépek, találmányok, elemek ütöttek rajta.

Tatrangi Dávid tudta azt, hogy ez itt olyan harc lesz, ahol minden embert külön kell agyonverni. És ő nem azért hozta el Kincsőből azt a félmillió tanult, mívelt ifjút, nemzete fajrokonát, hogy itt most a Fekete-tenger partját megtrágyázza hulláikkal.

– Nem. Több vérnek harcban elfolyni nem szabad! – kimondá egyszer. – Tűz nélkül, vas nélkül fogunk küzdeni. Csak vízzel, mindig csak vízzel…

Fél napi járat után Sercsinszkoj azt látta maga előtt, hogy nincsen többé szárazföld a világon.

Ó, a kincsőiek a vízgátak építésében nagy mesterek; Odesszánál huszonnégy óra alatt elzárták a Dniszter torkolatát, s most a Sercsinszkoj tábora elé, Galacznál a Prutot fogták el a vasgátakkal; úgy, hogy az a két folyam felfelé tolatva, Kisenevnél egymással összeölelkezett, s ezzel Sercsinszkoj és egész tábora egy tökéletes szigetbe volt beszorítva: elfogva mind, anélkül, hogy egy ellenséget láthatnának, akinek a gyémántgolyókból kóstolót küldjenek.

Körülzárva a vízártól, fenyegetve a feje felett függő légjárók miriádjaitól, megfosztva minden élelmiszertől, nem maradt hátra más az utolsó hadseregnek a világon, mint lefektetni a földre a fegyverét, s földet kaparni rá. Az öldöklés eszköze örökre el van temetve. A harc lehetetlen többé a földön.

Sercsinszkoj kitűzette a fehér lobogókat, s erre leszálltak hozzá az otthoniak légjárói a békekötés alkudozásai végett. S ez azután igazán az örök béke kezdete volt.

Egy fővezér, ki hadseregestül együtt fogollyá esett, minden föltételt kénytelen volt aláírni.

Az örök béke feltételei

Az örök béke feltételei ezek voltak:

1. Az orosz állam teljesen lefegyverzi hadseregeit, ahogy Európában minden állam lefegyverezte már. A hajdani katonai hatalmak összes ágyúiból egy óriási csillagda öntetik, mely a Mount Everest magaslatán fog felállíttatni.

2. Európai Oroszországban a Romanov dinasztia helyreállíttatik, a számkivetésben élő Alekszis alatt, népképviseleti felelős kormány mellett.

3. Ázsiai Oroszország megmarad köztársaságnak, tíz évenkint választandó elnökkel.

4. Oroszország is belép az összes európai és ázsiai hatalmasságok által alkotott kereskedelmi szövetségbe.

5. Lengyelország a Sobiesky alatti határai között helyreállíttatik, a saját országgyűlésén határoz az államforma felett. A lengyel száműzöttek Szibériából hazabocsáttatnak, s elkobzott fekvő birtokuk visszaadatik.

6. A jelen hadjáratban elfogott oroszok az Amur mellé letelepíttetnek, s ott egy nagy kereskedő, iparűző és földmívelő államot képeznek.

7. Besszarábia átadatik a Kincsőből áthozott ősmagyar települőknek: amiért Oroszország nemcsak, hogy hadi kárpótlást nem fizet, hanem ő kap kétszázmillió forintot.

8. Az Otthon és Kincső államok mindkét Oroszországnak egy kétezermilliós kölcsönt szereznek, melynek segélyével az pénzügyeit gyökeresen rendbe hozza, s azután az ipar, földmívelés, bányászat és kereskedelem útján óriási vagyonának értékét emelje.

9. A közönséges nagy bűnösöket, gonosztevőket, az európai és ázsiai államokból Otthon állam légjárói Afrika belsejébe fogják átszállítani. Nehéz börtön, testi büntetés megszűnik mindenütt, a civilizáció vadembereinek őstehetségei a vadállatok irtására fordíttatnak.

10. Az örök béke fenntartása végett mindkét szerződő fél aláveti magát az általános világtörvényszéknek, mely az európai nemzetek tizenkét, az ázsiaiak nyolc, az amerikaiak három s az afrikaiak három képviselőjéből alkotva, minden nemzetközi vitás kérdésnek araeopagjául fog szolgálni, s annak ítéletei feltétlenül foganatosítandók lesznek. S amely államfő ez araeopág ítélete ellen még valaha a fegyverre mer apellálni, az a közönséges gonosztevők kategóriájába fog soroztatni, s akként bánnak el vele.

11. Minden állam tartozik minden lakosát iskolába járatni, és azoknak a béke pontozatait megmagyaráztatni. Papok, akik mívelt nemzetek közt vallásgyűlöletet hirdetnek, vitetnek a Fidzsi-szigetre, kannibálokat oktatni.

12. Az Unalaska-sziget átadatik az Otthon államnak kétszázmillió forintért, s ezért az Otthon állam kötelezi magát minden más államnak megrendeléseit elfogadni kereskedelmi légjárók építésére, közösen megállapítandó árban; azáltal minden államnak eszköz van adva a kezébe jövedelmeit emelni adófelemelés nélkül.

Ezek voltak a Tatrangi által ajánlott békepontok a megadó seregnek. Ellenvetés nélkül aláírattak.

És ezzel az óriási hadjárat, megindításától második hónapra egészen befejeztetett.

A nagy orosz tábort a légjárók egy nap alatt elszállíták az Amur vidékére, Odesszában elfoglalt élelmezési szereikkel és sátraikkal együtt. Az első telet nekik is rögtönzött sátrakban kell tölteniök, s ahogy azt a krakkói honvédsereg kiállta az Otthon-alkotás első telén, ők is bizonnyal ki fogják állani. Csak egy ellenség volt még hátra: Mazrur.

Ezt nem bírta senki kézre keríteni.

Mindenütt rabolt, pusztított, gyilkolt, kicsinyre leolvadt, de annál elszántabb rablócsapatjával; de akárhogy körülfogták, eltűnt, nem lehetett megkapni.

Hová lett? A föld nyelte el?

A két rokon fenevad

Valóban a föld nyelte el Mazrurt és bandáját.

Üldözői rendesen Skitteni tájékán, ott, hol a Sisija folyam a Prut vizébe szakad, vesztették el a nyomát.

A Sisija folyam itt egy ölnyi magas sziklapadról rohan alá a Prut vizébe.

A moldvai folyamok szabályozásával eleitől fogva nem sokat törődött senki; az olyan kicsiny folyócskára éppen, minő a Sisija, ugyan kinek lett volna gondja.

A kis folyam torkolatának vidéke messze mérföldekig áldatlan, terméketlen föld, sűrűn behintve kővel; néhol a kövek halmazokba összehordva, mintha valaha föld dolgában megszorult emberek kísérletet tettek volna a köveket elhordani a földről, s aztán kenyeret termeszteni rajta, hanem aztán, hogy a kő alatt megint csak követ találtak, abbahagyták a munkát. Ezeket az apró halmokat aztán sűrűn benőtte a galagonya, kökény és szederinda irtatlan bozótokban.

Út sem vezet e vidéken keresztül, s egész a láthatárig egy magasabb fa nem emelkedik ki a sivatag hepehupás hátából.

Ez alatt az elhagyott kőtalaj alatt van egy egész város.

Egy föld alatti város.

A népmonda sokat tud regélni a Csetátye da Ursu, a medve városárul; de a tudós régészek mindekkorig nem méltaták figyelmökre a népmonda utasításait.

Pedig valóban érdekes lett volna kideríteni, mely kéz munkája volt e több száz lakból álló föld alatti labyrinth, melynek minden lakosztálya kerekre és kúppadmalyú alakra volt kivájva; az egyes lakok folyosókkal összekötve, s valamennyi közt egy nagyobb középső terem, melyhez három oldalról vezettek a folyosók. A lakosztályok szelelő kürtői ama bozót fedte kőhalmazokba vezettek fel, gondosan elrejtve; s a bejáratot magába a föld alatti városba a Sisija szakadása alatti barlang képezte. Ezt a barlangot szikladarabok takarták, miken tajtékozva rohant végig a zuhatag. Ha azokat félrehengeríté emberi kéz, előtűnt a bejárat; s ha visszahengeríté, ismét el volt födve.

Ki alkotta a föld alatti várost? A kőkorszak troglodyth faja tán? Vagy a hajdani dák királyok műve volt az, s tán katakombául szolgált? Vagy a XIII. és XIV. századbeli tatárjárások idején készíté azt magának menedékül a föld népe? Az újabb babonás nép az ördög művének tartá azt, s kerülte a környékét, s az európai tudós világ még nem végezte be az ausztráliai ősépítészet körüli kutatásait, hogy rákerült volna a sor a kelet-európai régiségekre.

Hanem Mazrur felfedezte a föld alatti várost, és volt bátorsága belemenni. Amint kitisztíttatá az üregeket, egész rablócsapatjának menedéket adtak azok. Ide halmozta össze a rablott kincseket Erdélyből, Moldovából. Üldözői gyakran a Sisija vidékeig sarkában voltak; ott aztán egyszerre nyomát veszíték: a Sisija zuhataga alatti barlang száda megnyílt, s újra becsukódott, a zuhatag nem beszélt ki semmit. Néha ott robogtak el a feje fölött a megtorlásra kiindult ellenséges csapatok, s azokra a kőhalmazokra leülve tanakodtak, ugyan hová lehetett előlük, akit idáig kergettek.

Kegyetlenségeik híre még a nagy hadjárat izgalmain is keresztülhangzott. Rosszabbak voltak Batu kánnál. Előbb elpusztíták az ellenséget, azután elpusztíták a szövetségest.

Ámde ha tűz, vas utol nem érte őket, megtalálta őket is a leghatalmasabb ellenség: a víz.

Mikor Tatrangi elzáratta a Prut torkolatát, a visszatorlott özön elárasztá nagy hamar a Sisija környékét is, s amely barlang bejáratul szolgált a föld alatti városba, ugyanazon át kiönté az áradat az odarejtőzött hadat. Oly rohamosan érkezett az, hogy az álmából ocsúdó martalóchadnak nem lehetett a barlang szádán keresztül, ár ellenében menekülni többé, kénytelenek voltak a földalatti termek szelelőkürtőin át felkapaszkodni, s azokon a tövisbokorral benőtt kőhalmazokon keresztül törni maguknak utat a szabad levegőre.

Ahová kijutottak, az most egy puszta sziget volt, körülvéve áradó vízzel.

Itt találták meg őket az otthoni légjárók, melyek folyton cirkáltak az áradat fölött, hogy ahol veszélyben levő embereket találnak, azokat megmentsék.

Mazrur hordája védtelenül volt ott, elázva, decemberi fagytól megdermedve; ellenállásra képtelen. A rablóhad megadta magát. S már akkor ítélete is alá volt írva.

Az Otthon törvényszékei nem osztanak halált soha.

Minden embernek missziója van a földön: még a gyilkosnak is, aki öl, csak azért, hogy öljön. A társadalomnak csak az a feladata és szabadsága van tagjai irányában, hogy amelyik misszióját rossz helyen teljesíti, annak a megillető helyet mutassa meg, s vigye oda.

Akikben a gyilkolási ösztön oly nagyon kifejlett, azoknak a számára van egy igen jó hely. Afrika beljében, Darfurországon túl az a birodalom, amit Rungának neveznek.

Ezt a vidéket még nem lakja ember. Még annyira nincs idomulva ősvadonából, hogy a kaffer, a boshjesman, a meztelen vadember megélhessen benne. Még ez a fenevadak országa. Birtokosai a bölénycsordák, a szarvorrúk, az elefántok és az oroszlánok. Itt van őshazája az emberhez legközelebb álló lénynek, a majmok óriásának, a gorillának. A majmok birodalma ez. Száz meg száz népfaj, mely külön csapatban él: még nyelvkülönbség sem választja el őket, mert hisz szavuk nincsen, mégis mindig veszekednek egymás között; ahány erdő, annyiféle majomnemzetség. Egy faj közülök már az emberi fajhoz közelit; testén nincs szőr, csak a fején, s lába van alsó kéz helyett; de még a hosszú majomfark az állatok osztályába sorozza. Beszéde sem emberi szó még, csak állati makogás. Ez a niam-niamok népe. Ravasz, prédaleső nép. Ez már parittyával is tud lőni, s bottal verekszik. Csakhogy hajigálni, bottal verekedni már az utáncs is tud, a gorilla meg éppen tornamestere e tudománynak.

Ide, ebbe az országba küldé az otthoni törvényszék Mazrur hadait.

Aki gyilkolni szeret csak azért, hogy gyilkoljon, itt talál ösztöne kielégítésére elég tért és emberi hivatást tölt be vele.

A telepített csapatnak hagytak fegyvert, lőszert, a kezdethez elég eleséget, s aztán rájuk bízták, hogy csináljanak tetszésük szerinti államot.

A Rungából elszökni nem lehet. Birodalmai a sivatagoknak feküsznek, közötte és a tengerpart között körös-körül. A társadalom száműzötteinek itt kell megalkotni az új társadalmat, s megvédni azt ellenségeik, a fenevadak ellen.

S a gyilkosból lesz oroszlánölő; a haramia hőssé lesz a fenevadak között, ezer ember, ki átka volt a béke országainak, a civilizációnak, áldása lesz egy vadon vidéknek, melyet lakható országgá alakít, s magvát képezheti egy hatalmas új nemzetnek.

A Runga birodalom ősfoglalói, mikor magukra maradtak a vadon közepett: első dolguk volt Mazrurt kikiáltani rungai császárnak.

Egy hónap múlva aztán fellázadtak ellene: nem tűrhették kegyetlenkedéseit; megrohanták álmában, elvették fegyvereit, letépték róla a ruháit, s kikorbácsolták meztelenül a vadonba.

A bukott uralkodó egyedül kóborolt az ős bozóton keresztül. Nem tudta, hová megy. Ádám volt a paradicsomban. Csakhogy a paradicsom fenevadai már ekkor haraptak. – Az a szándéka volt, hogy északnak tartva, valahol Darfur egy faluját elérheti, s onnan továbbmenekülve, talán még visszatérhet Európába, s elrejtett kincscinek birtokában, még kezdhet valami újat.

Valaki megakadályozta ebben.

Alkonyat táján, amint egy roppant kókuszpálma-erdőhöz ért, azt hitte, hogy ott étkezni fog; egyszerre roppant zsivaj támad előtte az erdő belsejében. Ezernyi majomnép, mindenféle fajból összevegyülten, ahogy csak ijedtében szokott összkeveredni, rohant a fák sudarain végigszökkellve előre, s egymást törte, marta.

Mitől futnak ezek oly rémülten?

Azután dölyfös ordítás hangzék a bozótból, s csörtetve rohant elő egy nőstény oroszlán négy felnőtt kölykével. Az oroszláncsapat rá sem ügyelt Mazrurra; futott ordítva odább; őket is a rémület hajtotta.

Ki az hát, akitől még az oroszlán is megrémül?

Nem váratott magára. Két izmos, szőrös kar kétfelé hajtá a sűrűn nőtt pálmasudarakat, mintha nádberek volna, s előlépett a minden fenevadak cárja: a gorilla.

Irtózatos alak! Hat láb magas, mikor egyenesen áll; széles vállakkal és izmos karokkal, minők az emberé; teste végig rőtbarna serteszőrrel fedve, és állkapcsaiban oly hatalmas agyarak, minők a vadkané. Mellkasa széles, kidomborult; mind a négy kezén rettenetes körmök.

Éppen az állatok királyával végzett most. Egyik kezében egy hím oroszlán kitépett farkát csóválja; azt már megölte, s zászlóját elhozta diadaljelül.

E fenevaddal szemközt áll a másik: Mazrur. Ez is oly hatalmas állat. Egy élő Herkules-szobor, mindenütt kidomborodó izmokkal, kegyetlen tekintettel, elkeseredett szívvel.

Amint a gorilla megpillantá azt a másik állatot, mely nem fut el előle, hanem szemközt megáll: elkezdett valami szaggatott ordítást hallatni, agyarait összecsattogtatva, s öklével ütve széles mellét, mint egy kihívó ember.

Mazrur pedig kacagott. Ez is egy fenevad őshangja volt. Felébredt benne az erő állati büszkesége. Gyönyörrel érzé, hogy most ő is állat. Hatalmas állat.

– Ne ordíts, nagyapó! – kiálta Mazrur a gorillára. – Jer közelebb. Az apámat már agyonütöttem; te vagy az ősapám: még téged is agyonütlek.

Aztán egymásra rohantak. A gorilla mint majom volt hatalmasabb állat, de Mazrur mint ember. Az tudott körmölni, harapni, emez öklözni. Az első rohamnál kiütötte a gorilla fél szemét.

S ott dulakodtak a pálmaligetben késő estig: amennyire kettős ordításuk elhangzott az őserdőben, futott onnan ijedten majomhad, bölénycsorda, oroszláncsapat.

Éjjelre elcsendesült az ordítás.

Több hó múlva, mikor a rungai vadászok e kókuszerdőhöz véletlenül eltévedtek, találtak az agavébozót közepett két óriási csontvázat, miket a hangyák simára letisztítottak már: a két csontváz úgy össze volt fogózva karjaival, lábszáraival, hogy nem lehetett felismerni, melyik az ember, melyik a gorilla.

Te Deum laudamus!

A polgárosult világ templomaiban zengett minden nép nyelvén a hálaadó ének. Varsóban a “Bozse cos polszke”, Pétervárott a “Bozse csarja hrani”, Berlinben “Heil dir!” Londonban “God, save the King!” Budapesten az “Isten tartsd meg”, Bécsben a “Gott, erhalte”, Otthonban az “Isten, áldd meg a magyart”.

A béke megörökült.

Te Deum laudamus!

*

Hermione Peleia királynő egy napon meglátogatá a királlyal és trónörökössel az Otthon államot. Sokkal tartozott neki. Legbecsesebb ajándék volt a kincsői egymillió ősmagyar nép, mely Magyarország tenger alól menekült vidékét ismét paradicsommá alakítá át (a kígyó nélkül). Ezt meg kellett köszönni.

A királynő köszönete ez volt Rozálihoz.

– Fiam tízéves most. Eddig megtanították neki, hogyan kell királynak lenni. Most itt hagyom őt nálad, míg megtanulja, hogyan kell polgárnak lenni.

A második millennium vége

A 2000. év közelít, csak az utolsó tized van még hátra. Egy negyed század tölt le úgy, hogy háború nem volt a nemzetek között.

A stratégia minden tudománya az elavult tanok könyvtárába van betéve. A huszonöt éves ifjak mosolyogva nézik végig a “régiségek és furcsaságok” múzeumaiba lerakott emberölő gépeket, miknek egykori rendeltetését a félkezű hadastyán magyarázza nekik, bosszankodva nagyon, hogy az ifjak a nagy vérontó csaták leírásain nem lelkesülnek többé.

Az egész világ nevetségesnek találja már, hogy egy időben minden férfi, a tizennyolc évestől a hatvanesztendősig, puskát, kardot forgatott; hogy a tanár egyik nap töltötte a tudományt a tanítványa nehéz fejébe, másik nap pedig a tanítvány (a káplár) állította glédába a tanárát (a közlegényt), s abriktolta: “szénás lábad, szalmás lábad!” Hogy úrfiaknak és parasztlegénynek minden esztendőben egyszer le kellett vetkőzni a bőrükig egy katonatiszt meg egy szolgabíró előtt, aztán egy felcsernek megmutogatni kezeiket, lábaikat, ha épek-e még, s az volt a szerencsésebb, aki beteg lehetett. Hogy egy parancsszóra egyszerre minden embernek abba kellett hagyni a munkáját, gyárat, műhelyt, irodát bezárni, az egész ruhatárát a hátára pakolni, az ebédjét az oldalára kötni, a töltényeit a gyomrára akasztani; egy fegyvert a vállára kapni, másikkal a térdét veretni, egy vaslábast a fejébe nyomni, s aztán dobszóra ezredmagával taktusra lépve megindulni, reggeltől délig hegynek fölfelé menni, déltől estig megint ugyanazon az úton visszajönni; jobbra nézni, balra nézni, sarkon fordulni, fél lábat a levegőbe emelve megállni, hidegben dideregni, melegben izzadni, s aztán az ispitálban jelentkezni. Hogy voltak szánalomra méltó mártírjai a társadalomnak, akik arra voltak kárhoztatva, hogy egész nap állig begombolkozva az egyenruhában, karddal az oldalukon járjanak-keljenek; semmi munka útján kenyerüket ne kereshessék; meg ne házasodhassanak (anélkül, hogy papok volnának); hanem ostoba fickókat lépni és állni tanítsanak (anélkül, hogy tanárok volnának); harcot, háborút játsszanak (anélkül, hogy színészek volnának); sehol otthon ne legyenek (anélkül, hogy száműzöttek volnának), hanem gavallérok legyenek – hatvan forint havidíjjal; amiből tízet lehúznak nekik ezredzenekarra. Hogy mindezek, anélkül, hogy tudnák miért: egyszer-egyszer csak felkerekednek, az országnak az egyik végitől a másikra átmasíroznak; ott megint újra ismerkednek. Hogy mindezeknek a mozgásban tartása végett minden évben három hónapig büdzsévitát tartanak az ország bölcsei: ott addig törülnek a százmillió hadiköltségből, míg száztízmillió lesz belőle; hogy ennek a behajtása végett minden évben kihúzzák az adófizető feje alól a vánkost, elkobozzák a tehenét, lovát, s a katonának elvitt fia otthon maradt csizmáit. S hogy aztán mindezek a százezer meg százezer lelkes teremtései az Istennek, egy marhának született, s véletlenül külügyminiszterré lett szörnyeteg szeszélye szerint, volt idő, midőn tömegestül neki-indíttattak egy másik ország százezereinek, aztán azokkal a nagy emberarató gépekkel egyik is kaszálta, a másik is a szemközt álló népet, s azé lett az igazság, aki legtöbbet lekaszált; s a lelkes teremtések maguk is olyan bolondok voltak, hogy egymást halomra szúrták, lőtték, csak azért, mert az egyiknek vörös nadrágja volt, a másiknak kék. Ez bizony mind nevetni való volt. Kivéve azt az egy esetet, amikor a lelkes teremtések eldobták a csatatéren a puskát, s ahányan voltak, annyian haza is szaladtak; ez már aztán komoly dolog volt. Valamint az is a szomorú esetek közé tartozott már, mikor egy-egy nagyhatalmasság ezredei csupa “passevolant”-okból álltak, “vak katonákból”, akik a szemléken jelen vannak, de mikor szükség van rájuk, akkor sehol sincsenek. – És a tizenkét generálcommandó.

1999-ben már ezekről csak a tréfás adomagyűjtemény emlékezik.

Azt pedig, hogy valaha az emberek egymást nemzetiség, nyelvkülönbség miatt gyűlölték, hogy egymással a lexikon és grammatika miatt háborút viseltek, épp olyan álomnak tartja most már minden ember, mint a középkori vallásháborút; hasztalan újra elalunni, azt az álmot nem álmodja senki vissza többé. A gyors közlekedés, a kereskedelmi összeköttetések úgy amalgamázták az emberiséget, hogy a térképre festett határok nem határai többé a jó barátságnak, minden nemzet minden országban keresi érdekeit, kénytelen meghonosulni ott, ahol azt megtalálta, s mindegyiknek okosabb dolga van, mint hogy a másikat fenyegesse. Iparkodik tanulni egymástól, keres helyet a fölösleges pénzének, vagy pénzt az új vállalatainak; minden nép hitelezője is, adósa is a másiknak: pere van egymással elég; de az is összekötő kapocs; hanem háborúja nincsen; mert az “nem üzlet”.

Hanem van ahelyett egy sokkal nagyobb feladata az összes művelt világnak. És ennek létrehozására csakugyan minden nemzet egyetértő közreműködése szükséges.

A háború nem volt az utolsó öldöklő angyal a földön. Még ezt nem volt elég a Horeb hegy sziklái alá eltemetni a hatalmas Mihály arkangyalnak: itt maradt két hatalmas társa: “a dögvész és az éhség”.

E két pusztító démonnal megvívni a harcot: ez a nagyobbik küzdelem!

A világrészeket végigpusztító dögvészek nemeiről rég megállapodott nézeteik voltak az orvostan kitűnő vezérszellemeinek. A kolera bölcsője a Ganges és Indus mocsárlankasága, az Amerikában dúló sárgaláz sárkányfészke, a La Plata, Orinoco, Amazon és Szent Lőrinc óriás folyamok végtelen ingoványvidéke. E két rém maga minden évben megjelen a maga dézsmájáért, s elviszi az emberiség egytizedét. Harmadik a keleti dögvész. Ez Ázsia és Afrika hőség aszalta pusztáiban növekszik nagyra. Az influenzát, a mellbajok csíráját az orosz sivatagok eresztik Európára. Az egész civilizált világ előtt egy óriási feladat állt: megváltoztatni égaljat és időjárást az egész földön.

Minden mívelt nép egyetértésével hozzáfogtak már az örök béke megkötése esztendejében az óriás világfolyamok szabályozásához, a kelet-indiai és dél-amerikai mocsárvidékek kiszárításához.

A technikai vállalat súlyát növelte a küzdelem, melyet az európai civilizációnak Dél-Amerikában az ősvadon barbár népfajaival, Kelet-Indiában pedig egy ellenkező, észellenes civilizációval kellett megharcolniok: és e harcban kímélni az ellenség életét, mint akinek két kezére szükség van a nagy munkához.

Nem a mérnökök, nem az építészek munkája volt itt nehezebb, mint a misszionáriusoké, amíg ezek a vad buccaniért, a rézszínű indiánt rávették, hogy hagyja el a bölénykergetést, ne szedje le ellenségei fejéről a skalpot, hanem menjen segíteni jó pénzért, szép kelmékért, édes italért, jó kenyérért a vízszabályozáshoz munkásnak; s amíg a vakbuzgó kasztok népéből kiirták szép szóval, hittérítéssel, felvilágosítással a vallásos előítéletet, mely a kelet-indiai alsóbb osztályok halottjait a Gangesbe és Indusba vettetni parancsolja, s ezzel táplálja a mocsárvidék miazmáit.

S mindez óriási nagy vállalatok, a népóriások vállvetett közremunkálása mellett befejezésükhöz közelítettek már a második millennium vége felé.

Azonkívül szinte minden nemzet közreműködésével haladt előre a föld újra befásítása; a pálmaerdőtől kezdve a fenyőig minden sivatag új tenyészetet kapott. A kétezredik évre egy nagy, igazi jubileum várt: a milliomodik egymillió fának elültetése a földön. Egybillió fát ültettek huszonöt év alatt! Ötszázezer négyszögmérföldnyi sivatag pusztákon.

A kenyérkereset megkönnyebbítése, az állandó katonáskodás megszüntetése, a papi nőtlenség eltörlése, a házasságkötés és -felbontás polgári ügyvitele új, nyugodtabb rendet hozott be a társaséletbe, a családi viszonyokba, s ez átalakulás egész légióját a betegségeknek söpörte ki a civilizált világból, mik eddig orvosoknak és kuruzslószereknek annyi hírt szereztek. Ekkor aztán az újszülötteknek sem halt el kétharmada az első három évben.

Hanem ennek a nagy egészségnek azután az lett a következése, hogy az emberiség erősen elkezdett szaporodni.

Egy német tudós kiszámította, hogy ha száz esztendeig nem lenne se háború, se döghalál a világon, annyire felszaporodnék az emberiség, hogy nem találna többé ennivalót. Tehát szükséges ez a pusztító két angyal, hogy helyet csináljon közöttünk, különben egymást esszük meg.

Minden teória helyett csak Kínára mutatunk e fenyegetés ellenében. Annak területe is, lakossága is több, mint egész Európáé. Egy ország, egy uralkodó alatt, mely századakig nem visel külháborút, s ha belháborúja van, az oly csekélység rá nézve, hogy nem is fáj neki, csak viszket. És íme ez a háromszázmilliónyi nép ezer meg ezer év óta megél az alatta levő földön, s még mindig nem eszik emberhúst.

És mily roppant üres területek vannak még a földtekén, amiktől még sohase kért ember kenyeret! Gazdag, őserőben levő rónák; egész birodalmak, hol egy vármegye területén egy család alig tud élni most, holott ha százezeren laknának rajta, dúskálkodnának minden jóban.

És aztán más országrészek, mik hajdan paradicsomok voltak, s lehetnek még egyszer azok.

Uraim! Műítészek! Államférfiak! Akadémikusok! Nevessetek ki. De én kimondom, hogy az a korszak, melynek nem lesz “világtörténete”, sokkal fényesebb korszaka lesz a világtörténetnek, mint az, mely diadalmas harcokkal van tele.

A világtörténet, melynek szakaszait háborúk képezik: tudott más arcot adni a földnek. Kopárrá tudta azt tenni. Ninive, Palmayra, Babilon, Trója, Jeruzsálem, Karthágó, nemcsak népeiket temeték el romjaik alá, hanem vidékük növényzetét is. Az ősparadicsom, a tejjel-mézzel folyó Kanahán, az emberiség bölcsője, Ázsia tárháza átalakult a hódítók nyomdokain homokpusztává; a paloták és a pálmák együtt vesztek el, s a sárgunyhó és a bogáncs együtt nőttek ki helyükbe. Még a kis Izlandnak is jutott egy darab a világtörténetből. Egykor fenyőerdők koszorúzták hegyeit, s völgyeiben gabonát termesztettek; amint a normannok vaskeze leigázta, elpusztultak az erdők, nem termett több gabona rajta; most már csak cserjét nevel és burgonyát. A túlsó félteke is beszél az emberi átalakításáról a földnek. Az inkák palotáit, az azték kultúra földét benőtte az őserdő. Az óvilág országainak temetője a homokpuszta, az újvilágé az erdő.

Nem elég nagy feladat lesz-e egy újabb ezredév számára feltörni e temetőket, s újra élő világot alkotni belőlük? Erre áldozni észt, verítéket, pénzt – egyesült erővel.

Ez nem egy negyedszázad munkája lesz. A lefolyt huszonöt év csak kezdetnek volt jó.

Az átalakítás munkája lassú a földnél, s vele egy lépést tart az átalakítandó népeké. Együtt megy végbe mind a kettő.

Elébb az emberi tökély legmagasabb fokán álló nemzetek, az iparűzés, gépészet, gyárak mívelt népe tanítja meg a hozzá legközelebb eső népet, a földmívelőt, hogyan kell a puszta tenyeréből aranyat termeszteni. Azután a földmívelő nép talál maga alatt állót, a pásztornépet, a baromőrizőt, azt oktatja bele lassan a földmívelésbe. A pásztornép szelídebb foglalkozását terjeszti a vadászatból élő fajok közt, s még a bölénykergető indiánnak is akad tanítványa; még kilencmillióra megy az emberevő népek száma, s azokra nézve is egy lépcső az emberi nagyság magasához, ha megtanítja őket valaki, hogy embertárs helyett a vadakat űzze.

S a sivatagok feltámasztása is ily egymásutáni munka. A lecsapolt Orinoco-mocsár földére rögtön cukorgyárt, gyapotszövő gyárt lehet építeni; ott a cukornád s gyapot rögtön honára talál. Az Amur melléki, a dél-szibériai puszta lomha folyamait csak átszelésekkel gyorsabb folyásra kell hozni, s iszap fedte vidékeiknek rögtön nekifeszíthetik az ekét, s hol a múlt század legnagyobb természettudósa, Humboldt embermagasnyi fűtengert látott maga előtt, bokornyi virágligetekkel, ott éppen olyan magasan fog nőni a kalászos kenyérnövény, s hétlábnyi magas liget lesz a tengeribúza.

Hanem ahol a homok az úr, a nagy afrikai sivatagokon, ott már meg van nehezítve az emberi munka, s csak a vas kitartás az, mely legyőzi a nehézségét. E halott birodalmat darabról darabra kell visszafoglalni a fogva tartó démontól, a chamzintól: az öldöklő s eltemető forró széltől. Hogyan kezdenek hozzá?

Legelső kísérlet volt a franciák módszere a sivatag telekesítésére az artézi kutakkal. Több ezer artézi kutat fúrattak rendszeres sorozatban, s míg azoknak környéke apró oázokat képezett a pusztában, összefolyó vizeik lassankint egy folyammá szűrődtek össze, mely végigkígyózva a homokbuckák között, a tengerig elszivárgott. De “quid hoc ad tantam sitim?” Egy jó napja a számumnak képes volt betemetni az egész folyammedret sívó homokkal, s az új oázok pálmaültetvényeit tönkretenni.

Ekkor az Otthon állama főnökének támadt egy merész gondolatja: az Atlaszt keresztültöretni.

Már a múlt század természetbúvárainak volt tudomásuk arról, hogy az óceán vizeit egy folytonos forgó tartja szakadatlan körforgásban, mely Dél-Amerika kókuszpálmáit felhordja Izlandig s a norvég partokig. Ez erőszakos áramlatát a tengernek már a legrégibb hajósok ismerték s köztudomású volt a tengerészek előtt, hogy e tengerroham leginkább az Atlasz hegy előfokának szegül, Agadiron felül, s a belejutott hajót feltarthatlanul a part szikláihoz veri.

Ez a mozgása a nagy óceánnak túlmegy a hydrostatika szabályain, a meteorológia indokain; a tenger önéletének tanújele ez.

A földátalakítók e tapasztalatukra alapíták új kísérletüket.

Az újabb találmányok szerinti fúróeszközök segélyével két év alatt sikerült nekik az Atlasz hegyen keresztül a tengerszín alatt ötszáz méternyi mélységben egy húszmérföldnyi alagutat törni keresztül, mely a Parudanti bazalthegyláncon innen szádalt ki.

Mikor aztán a világ legnagyobb alagútja készen volt, felnyiták a belé vezető zsilipeket a tenger alatt, s arra a húsz mérföldnyi távolban megnyílt alagút szádából egy új folyam tört elő. Egy megfordított folyam, mely nem a szárazföldről folyik a tengerbe, hanem a tengerből a szárazföldre. E vízóriás medret tört magának délkelet felé a sívó homokpusztán keresztül, s aztán nagyhamar betölté egy új tengerrel az Atlasz és a Vadi Draa-hegylánc közötti térséget. Ez is előre volt látva. Hatalmas robbantószerekkel mély vágányt törtek előtte a Vadi Draa hegyein keresztül, s akkor aztán rohant az ár a Szaharának, három-négyfelé elváló s megint összetalálkozó ágakban, mik szigeteket, országokat kerítettek ki a homoksivatagból, s amit így kiszakítottak abból, az már elfoglalt Föld volt. Az új folyammal már hasztalan küzdött a számum, a chamzin. Annak kiapadhatlan forrása van: az óceán maga.

Nagy tavak, apró tengerek támadtak az előrehaladó folyam nyomában, mely korlátlanul kalandozott végig a pusztán, keresve a kijárást anyjához az óceánhoz, a földrész más oldalán, s amint nem törhetett ki többé sehol, haragjában egy új tengert támasztva Afrika közepében, a tuareg földön, nagyságára és szigetbőségére nézve a görög archipelagushoz hasonlót.

Ez emberkéz alkotta folyam és tenger aztán megváltoztatá egész Afrika égalji és időjárási viszonyait.

Tíz év alatt az Atlasz hegyen keresztültörő tengeráramlat egy oly hosszú közbeeső tengert képezett Afrika belsejében, aminő a Veres-tenger: elfoglalva a Timbuktutól El Djufig terjedő medencét, a Waragla-sivatagot, mely maga hatezer négyszögmérföldre terjed, s onnan több száz mértföldnyi hosszúságban végigfutott a líbiai homoksivatagon keresztül, felkeresve elhagyott rokonait, a tavakat a pusztában, mik sóval, szikkel, ammonsóval vannak terhelve. Tengerfenék volt maga az egész puszta hajdan, savakkal hintve most is: tavai, kútjai mind keserűek, ihatatlanok. Most újra visszafoglalta helyét az aeonokkal ezelőtt ott járt tenger, s két részre osztotta Afrikát Sidi Beshantól a hogari fennsíkig.

E vidéknek még a rómaiak korában is volt hajózható tengere: a Lacus Tritonis, melynek az óceánnal volt összeköttetése. A számum lassankint betemette azt, s a XIX. században a tenger helyén már csak sós tavak voltak: a Bu-Hamia-tó, a Shott-Mellir, a Shott-Kebir és Grarnis; ezeknek némelyike több száz mérföldnyi területet foglalt el; de vize csak a téli hónapokban volt, nyáron szárazan állt a medre, s vastag sókéreggel volt bevonva, egy sópuszta maga. E tavak színe 250–280 lábnyival esik mélyebben a tenger színénél, amiből kiszámítható, hogy amikor az óceán ismét utat törhet magának a Szaharába az Atlasz sáncai alatt, a tavak helyén 250 lábnyi magas tengernek kell hullámzani, s az betölti hullámaival a Dsebel Tidikeltig a homokpusztát.

Igaz, hogy azzal még semmi sincs megnyerve, hogy a homoksivatagból tengerfenék válik; a tenger megint csak sós vizet küld a Szaharának. Ámde a víznyomás közvetlen következése nem marad el, a hullám keresztülszivárog a homokhegyek alatt, átszűrődik a mészsziklák közlő üregein, s a Szahara északi részét a hegyekből alászakadó új folyamok kezdik átszeldesni, patak fakad fel a mély völgyekben, s folyamparton, patak körül zöld virány támad, s az már beültethető datolyapálmával és dumpálmával. Az akáciák és mimózák ligetei gátat vetnek a futóhomoknak, s védelmük alatt meghonosul a savar és agkulbab, tevének, szarvasmarhának kedvenc takarmány; magától burjánzik fel rajta a szagos üröm, a homok kedvence, tevének legelő, betegnek orvosság, szárazan tüzelőszer. S lesz a pusztából lassankint legelő. – Nem is az újkor csodája ez. Más a régi egyiptomiak a Fáraók alatt megkísérték ez óriási munkát, a líbiai pusztát így foglalgatták el darabonkint előbbre tolt kútsorokkal, csatornákkal, öntözéssel.

Csakhogy mindez lassú munka volt. S az embereknek a második ezred utolsó tizedeiben már nincs türelmük a koralloktól várni a szigetek építését. Sietni akar mindenki.

Legnagyobb ellenség a számum. Ez a szörnyetege a légnek nem akarja engedni, hogy elvegye tőle ember az ő birodalmát, a homokpusztát.

Előkerül újra meg újra az egyenlítői izzó bérchátak mögül, tolja maga előtt fellegeit, a homokfelhőket. Nem állja útját a tenger, keresztülcsap rajta, mintha be akarná temetni homokkal a vakmerő jövevényt. Száraz leheletével felszívja a lég minden párázatát, s finom, szitált porral égeti minden élő testét, mely áthat a pórusokon, s meggyullasztja a szemeket.

Jöttére elsápad az ég, a nap izzó veres golyóvá lesz, óriási homoktölcsérek sepernek végig, táncolva a síkon, miknek koronája az áldatlan felhőkárpitban vész el, melyből nem hull alá eső, csak kavics és porond.

Egy ilyen nap elég elperzselni a Szahara új ültetvényeit, koronájukig betemetni az új oázok csemetéit, s a patakok forrásait betömni.

Legnagyobb baj pedig az, hogy az Új-tenger összeköttetéseit az óceánnal ilyenkor mindig nagy fáradsággal újból kell helyreállítani.

Egyszer aztán azt mondá az “Ember”: küzdjünk meg hát a számummal magával.

Nagy erőfeszítés kell hozzá és nagy áldozat.

Nem kevesebb az áldozat, mint Európa részéről egyévi bortermésnek elvesztése, azért, hogy Afrika kenyeret teremhessen.

Azt kell véghezvinni, hogy egy esztendőben az egész félgömbön ne legyen meleg nyár.

Már a múlt században észlelték azt, hogy gyakran a legnagyobb nyári hőség közepett egyszerre úgy átcsapott a hőmérsék, hogy a hévmérő 30 fokról 6 fokra szállt alá, s néha hetekig eltartott a dermesztő hideg, fagyos esőkkel és szelekkel. E rögtöni hőmérsékváltozás okait feltalálták azokban az óriási jéghegyekben, amiket a hő nyári napok a Jeges-tenger kristálytömegeiből elszakítottak, s amiket azután a tengeráramlat egész az afrikai partokig lehozott. Amidőn aztán az úszó jégmezők elolvadtak, azáltal annyi meleget kötöttek meg, hogy amiatt Európában téli fagy szele fújt végig, s néha az afrikai Atlasz- és Hold-hegyeken hó esett.

Ilyenkor aztán a számum alszik.

Az európai és afrikai államszövetség tehát elhatározá, hogy egy esztendőben (1988) ezt a hideget egész esztendőn át mesterségesen fenn fogja tartani.

Hozzákezdtek május végén. A kipróbált hatályú Bickford-féle lobbantógyutacsokkal fenn a grönlandi partoknál egész jéghegyeket szaggattak el kiszámított tömegekben: azokat a tenger szabályszerű folyása, a Golf-áramlat levitte csendesen az európai nyugati partok mellett egész Senegambiáig s a Cap Verde szigetekig. Amint az elment, új tömeg jéghegyet szakítottak el, s bocsátottak utána. Ez így ment szeptemberig.

Európában ez idő alatt nem volt egy hét, melyen a legdélibb országokban is hó, zúz, dara ne esett volna, az emberek egész nyáron bundában jártak, nem volt egy fördeni való nap; a szőlő egresnek maradt, s novemberben szüreteltek, mégis ecetet adott; tengerit nem is vetettek az idén, előre tudva a megjósolt időjárást; hanem a cél teljesen el lett érve.

A számum otthon maradt. Átaludta ezt az esztendőt. Hiányzottak felébresztéséhez a sziklát áthevítő forró napsugarak. Az ember legyőzte a vihart!

S a győzelemnek óriási sikere lett.

A Szaharában a patakok mentén, a források oázai körül bámulatos növésnek indult a tenyészet, egész nyáron át nem perzselte le a fiatal hajtásokat a forró vihar; megerősödhettek, gyökeret verhetett minden növény mélyen a homokba; földön kúszó füvek siettek nagy hamar elfoglalni a nem mozduló porondot, s betakargaták kövér leveleikkel.

És aztán szeptember 21-én, mikor a napéjegyeni viharok kezdődnek, egyszerre csak fellegeket láttak előtámadni az új tenger felől; de nem azon elmosódott szélű, veres, izzó felhőket, miket a számum kerget maga előtt, hanem eddig e tájon soha nem látott kékkeblű, ezüstszegélyű, egymás fölé dudorodó fellegeket, s amint e fellegek lassan, lomhán hömpölyögtek a Szahara felé, az égre tekintő néger egy forró cseppet érze arcára hullani, s azt kérdezé: “ki sír odafenn?” Az első esőcsepp volt az a Szaharában.

Az első zápor, mely évezredek óta e tájt lehullott.

És aztán szakadt az egyszer megindult eső hetekig a pusztában. Mikor megállt, s újra kisütött a nap, szép zöld volt minden. Honnan támadt a zöld? Ki tudja azt? A föld vagy tele van alvó növénymaggal, vagy teremtő erővel bír; a megöntözött puszta kizöldül, ha senki nem vetette is be.

A számum arra ébredt fel, hogy álmában megkeresztelték, s lett belőle áldást hozó musson.

Aztán meg is maradt annak. A földtani átváltozás átváltoztatja magát az éghajlatot, s a földön termőfű egyetért és összebeszél az égen járó széllel.

Az emberevők

A huszadik század szégyenére még mindig lakják emberevők a földet.

Becsületes, jámbor életű emberek. Jó családapák, gyöngéd szeretők, istenfélő népek, jó vendéglátók – hanem azért az emberhúst megeszik.

Nem azért, mintha rá volnának szorulva. Szigeteik a Csendes-tenger közepett meg vannak ajándékozva a természettől minden jóval, mély, gazdag, televény földüket erdőszámra borítja a kenyérfa, mely kész cipóit árulja – ingyen. Kókuszligetek szegélyezik a partokat; kevés mívelés mellett gazdag aratást és minden évben biztosat ad tengerijük, a burgonya, yamsgyökér, batata vadon terem, csak fel kell ásni: cukornádjuk nedve, masawéjuk festéke, yagonájuk fűszere még kiviteli kereskedést is biztosít számukra; juh, bivaly, sertés úgy szaporodik náluk, hogy a cserekereskedésnél aprópénz gyanánt használják – és azért mégis emberhúst esznek.

Ez náluk ünnepély, ez a díszlakoma.

Ahogy nálunk szokás egy hajó vízrebocsátásakor fényes bankettet rendezni, úgy náluk is minden “canoe”-szalasztás a vízre össze van kötve fényes emberlakomával.

Tizenöt darab a rendes szám. Ennyit vágnak le egy rendes lakomához. Kétszer annyi, mikor ünnepnapokon a “Kolán” istennek áldoznak. A Kolán isten valódi ínyenc, neki csak a vére és a szíve kell az áldozatnak, a többit papjainak hagyja.

A készlethez igen könnyen jutnak. Kétszázhuszonöt szigetből áll az a világ, amelyből a kannibál faj száztízen lakik.

Ennek a száztíz szigetnek mind külön istene van, aki mind emberszívekre éhezik. Annálfogva minden sziget folytonos hadjáratot folytat egymással, s hordja egymásnak a lakóit a maga istenei számára.

Ez az ő dicsőségük, ez az ő büszkeségük, ez az ő dogmájuk. A Kolánnak van egy áldozó temploma, egy agyagból épített gömbölyű lak, hegyes tetővel. Ennek legfőbb pompája az, hogy körül van tűzködve lándzsákkal, s a lándzsák hegyein a tiszteletére megáldozott emberek koponyái.

A főnökök, a kacikák házai előtt a palánk karóiról fehérlenek le ily diadaljelek. Ahány embert a főnök lakomán elköltött, annyi koponya a kerítésén sorban, s az olyan rá nézve, mint a nemesi családfa, minden ágon egy fej.

Egy angol utazó talált olyan főnökre, aki kilencszáz (!) embert evett meg.

Hogy az emberevésben ők dicsőséget találnak, annak bizonysága az, hogy az asszonyoknak nem adnak belőle. E szörnylakomákban asszony nem részesül.

Tudniillik mint vendég.

Ellenben nagy előnye van az asszonynak és különösen a fiatal leányfélének e lakomákon – mint csemegének.

Ahogy a nagy Ramazan és Bayram ünnepeken szoktak a muzulmánok padisahjaiknak fiatal szűzeket ajándékozni, úgy ajándékoznak a Fidzsi-insulánok is kacikáiknak ifjú hajadonokat; csakhogy elébb beteszik azokat a kemencébe; azután behintik sennalevél fűszeres porával; s úgy adják fel neki – egy tálban.

A mívelt emberiség régóta fáradt és kifáradt már a munkában, hogy e szégyenfoltot letörülje az Isten képmásáról. Hasztalan volt minden erőködés.

Kegyes misszionáriusok megkísérték a pápua fajt a keresztyén hitre áttéríteni. Az Európából, Amerikából kiűzött jezsuiták s mindenféle szerzetesek az önfeláldozással járó küldetésben keresték életük célját, s áldott és dicső volt a mű, melyhez fogtak; sikere is volt. Százezerre ment a megtértek száma, kik az emberevésről lemondtak. Hanem ez csak egy oáz volt a sivatagban. A többség megette a neofitákat misszionáriusaikkal egyben.

A praktikusabb angolok aztán másként kezdének hozzá. Ügynökségeket állítottak fel a polinéziai szigetek mindegyikén, s azok által szép szövetek, üvegékszerek árán összevásároltaták az áldozatokat, akik a Kolánnak levágatásra voltak kipécézve.

A szigetek falvaiban egész ketrecek álltak, mikben a foglyul elhurcoltakat a kannibálok kenyérgyümölccsel hízlalák, hogy a lakomára jó ízletesek legyenek. Onnan szoktak belőlük válogatni.

De mit használt az “államszövetség”-nek egyszerre minden ketrec emberi hízóit megvásárolni; a helyzet csak rosszabbult vele; mert a kannibálok rögtön gondoskodtak róla, hogy újra megtöltsék a ketreceket a szomszéd szigetekről, s minthogy ez nem ment vérontás nélkül, tehát csak a háborúskodás szaporodott vele, úgyhogy ha ezt az áldozatmegváltási rendszert folytatják, negyed század alatt a szigetlakosság ki fogja egymást irtani, csupa ínyencségből, mint ahogy kiirtották Európából a nyulakat.

Tatrangi Dávid ekkor hatvanéves férfi volt, s az utolsó öt évre megválasztott elnöke az “államszövetség”-nek.

Az ő terve ez volt:

Minden népet a saját észjárása után lehet csak meggyőzni. Hiszen Európa legmíveltebb nemzetei harminc esztendeig el tudtak verekedni kannibáli módon amiatt, hogy egyik ember nem akarta a másik észjárását felvenni. Pedig itt a Jézus Krisztusról volt szó: aki az isteni lények legkegyelmesebbike, s ugyan megbocsátja mindenkinek azt, hogy mit hisz felőle. Hogy kívánjuk hát, hogy a pápua, aki nem a ruháját, hanem a bőrét hímezteti ki tűvel, okosabb legyen, mint mi, amidőn a Kolán istenről van szó, akinek széles szája van, abban négy agyara, kimeredt szemei, bozontos sörénye a feje körül?

Dávid egyszer ezt az izenetet körözteté a száztíz sziget lakói között:

“Azt izeni nektek Kolán, hogy már jóllakott s nem ehetnék. Hagyjatok fel az emberevéssel. Ha nem engedelmeskedtek neki, ő maga fog eljönni: nem az a fából faragott Kolán, akit a papotok csinált, hanem az igazi Kolán, ahogy él és uralkodik, s az büntetésből titeket magatokat esz meg.”

A mi derék jezsuitáink hatalmasan értettek e “nuntium” kihirdetéséhez.

Hanem a kannibálok papjai természetesen hogy tiltakoztak e mennybeli nyilatkozat ellen. Azt mondták, hogy hamis prófécia az! Jobban ismerik ők Kolánt; rajtuk kívül senki sem tud azzal beszélni, annak külön nyelve van.

S csak azért is, hogy megmutassák, miszerint az igazi ortodox fogalom a Kolán istenségről az ő egyedül csalhatatlan dogmájuk: a Fidzsi-szigeti papok a keresztyén misszionáriusok székhelyén, Mbau főhelységben nagy áldozatünnepet rendeztek.

A Bure, a templom, e szent napra bevonatott fehér lepedővel, mely széles sátor alakban feszíttetett ki a templomtér előtt, beárnyékolva az oltárkövet, melyben az áldozat végbemenedett; előtte a Kolán bálvány: egy tuskóból faragott rettenetes szörny, megaranyozott agyarakkal, sárgára festett fejjel, két szeme két vérszínű lángopál.

Harminc ifjú hajadon volt az áldozóünnepre kiszemelve.

A Bure háta mögött harminc “szuva”: éppen olyan alakú kemencék, minő a templom maga, félkört alakító sorban; mind a harminc kéménye füstölög: azokat előre fűtik már.

A sziget belsejében van fölállítva a Morái. Egy rettenetes épület, csupa embercsontokból összerakva; olyan emberekéből, kik a többeknek lakomául szolgáltak; közepett egy nagytorony, mely évről évre magasabbra nő, körüle kisebb-nagyobb kupolák, egy-egy király győzelmének vagy ünnepélyének emlékei. Legmagasabb közöttük Tumbua Nakaro király kupolája, ki egy vendégségen kétszáz kosár ignamegyökeret, kétszáz tyúkot, kétszáz malacot és kétszáz embert lakmároztatott fel hű alattvalóival. Ennél csak körületére nagyobb Bullandám király emléke, a Taferet-sziget fölötti diadal megörökítésére. Ennek a szigetnek Mbau hősei az összes lakosságát megették három nap alatt. Emléke a csonttorony.

A Morái körül van véve egész csoportjával a rettenetes isteneknek; bálványok szarvakkal, vadkanagyarakkal, meredő szemekkel, görbe karikalábakkal, pókhasú, nagyfülű szörnyalakok: ezek is mind emberáldozatot követelnek, de már ezeknek csak a csontja jut; a legnagyobb közöttük a Zan-Hualu isten, a legsoványabb a Budan-Hi isten.

Mind a templom, mind a morai környéke örökre tabu. A tabu a kannibálok főpapja kezében rettenetes fegyver. Ez a kannibálok pápájának a bullája.

A főpap címe “nambetti-levu”.

Amire a nambetti-levu kimondja e nehéz szót “tabu”, ahhoz nem szabad hozzányúlni, azt nem szabad meglátni, arra a helyre nem szabad rálépni, azt, ha ennivaló, nem szabad megízlelni.

Örökre tabu minden idegenre nézve a templom és morái környéke. A repülőgépek által ugyan módjukban volna az idegeneknek bárhova a tabu dacára is leszállni; de ez ellen az a megtorlás a nambetti-levu részéről, hogy akkor tabu alá vetné az ő telepítvényük környékét is és őket magukat, s azontúl senki sem érintkezhetnék, még csak nem is beszélhetne velük többé a bennszülöttek közül; mert aki a tabut megtöri, azt megeszik.

Azután örökre tabu a nőkre nézve az emberhúsevés, a templom előtt megjelenés; örökre tabu a királyok és családtagjaik sérthetlen személye és a papság s azoknak hírnökei a mata nivanuák.

Az ideiglenes tabu kihirdetése a nambetti-levu hatalmában áll.

Húszéves koráig tabu minden férfira nézve az asszony. Tabu minden időben a más felesége. Aki ezt meg nem tartja, azt megeszik.

A pap egyúttal a bíró, a hóhér és a szakács.

Egyszer a nambetti-levu harminc esztendeig tabu alatt tartá a férfiak szakállát, úgy, hogy az övükig nőtt már: nem volt szabad nekik levágni. Másszor meg négy esztendeig tabu alatt tartott minden húsételt az asszonyokra nézve.

Mikor az áldozat kezdődik a Bure előtt, annak bevégeztéig tabu alatt van az egész sziget. Akkor nem szabad senkinek a lakhelyét elhagyni a nambettiken és a mata nivanuakon kívül, kik a szent mészárlást végrehajtják. Akkor nem szabad semmi hangnak hallatszani a szigetben, az áldozók rettenetes himnuszán kívül; mely aztán messze elhangzik egész a tengerparti keresztyén telepekig. De még a kutyaugatásnak, disznóröfögésnek és kakaskukorításnak sem szabad hangzani a tabu alatt; amiért a lakosok kutyáik és sertéseik orrára kéregtülköket kötnek, s kakasaikat fazekak alá dugják; míg aztán a nagydob szava jelenti, hogy vége a tabunak, az áldozat megtörtént, akkor ember és kutya nagy örömmel ront elő a következő lakomához.

A papok és kacikák tökéletesen uralkodnak a nép fölött, s e hatalmat a természet maga is segített megerősíteni. A Melanézia egész szigetvilágának minden lakója a néger szín változataiban osztozik az olajbarnától a kormos feketéig. Hanem a főnökök és főpapok csaknem fehérek. Ezeknek rangja apáról fiúra száll. E színváltozást talán a folytonos jólét, s nagyobb szellemi tehetség fejti ki náluk. Azonkívül, amíg a papua faj termete mind szikár, sovány, addig a fejedelmeknél és papoknál már látható a tekintélyes potroh: azok kövérek. A mbaui nambetti-levu többre becsülhető három mázsánál.

Ez is fehér bőrűnek született már (a pápuák úgy hívják a született arisztokráciát, hogy “papa-langvisz”), hanem ez nem látszik már rajta. Arca, teste úgy tele van hímezve mindenféle színű ábrákkal, hogy a tetovirozás sújtásaitól a kelme alapszínét nem lehet kivenni. Fejét egész erdővé megnőtt kondor haj díszesíti, megkenve illatos zsírral, és behintve veres porral; beletűzködve legyező alakban sárga papagájtollak; nyakát roppant disznóagyarakból fűzött lánc fonja körül, a vállán és derekán sokszorosan körültekergetett gyapotszövet, mely még húszrőfnyire úszik utána a földön, karján cethalfogakból készült karperecek, átlyukasztott fülcin egy-egy kés van dugva keresztül; úgy viseli az ölő eszközt ott, mint másutt mások a csizmaszár mellett.

Minden készen volt már az áldozathoz. Mély csend az egész szigeten. A papok és hóhérlegényeik körülállták az oltárt, s rákezdék azt a borzalmas himnuszt, melynek üvöltő hangjai az áldozatok halálsikoltásaival szoktak egy rettenetes hangversenybe vegyülni.

Ekkor megszólalt egy hang a tengerparti keresztyén telep felől, mely egymaga túlordítá a szörnyhimnuszt. Hang, mely hasonlít a mennydörgéshez, mely rémületet s bosszúállást ordít, melynek hallatára minden állat bátorsága elvész, s az ember elfelejti, hogy ő a világ ura.

A papok s mészárlók torkában benneszakadt a himnusz hangja, mikor ezt hallották. A tabu meg van törve egy idegen hang által.

De nemcsak ordító hang: csörtető robaj is közelit; sűrű bozóton, erdőn keresztül, út nélkül tör egyenesen a templom felé valami rém; a karcsú pálmacsemeték jobbra-balra hajladoznak előtte. Egyszerre előrohan a pagonyból.

Ő az!

Maga a Kolán isten, ahogy ki van faragva az oltár előtti bálványszobron. Iszonyú feje, lombos sörénye, széles szája, rettentő agyarakkal, villogó szemei. Ő az maga, az emberevő. – Csakhogy az eleven.

Ki hát ő?

Egy óriási hím oroszlán.

Hogy jött ide?

Az afrikai puszták megtelepítése, benépesítése után úgy találta Tatrangi Dávid, hogy az oroszlánok egészen fölöslegessé váltak a világon.

Mi szükségük van az állatoknak királyra?

Egy ilyen fenevadkirálynak a civillistája nagyon magasra rúg.

Egy oroszlán naponkint annyi húst megeszik, amennyi háromszáz embernek elég volna. Egyetlen oroszlánnak huszonöt négyszögmérföldnyi terület kell, hogy rajta megélhessen. S még az nem elég, hogy az ember elől a tápszert eleszi, őt magát is pusztítja. Éven át százezer ember esik áldozatul az oroszlánoknak csupán Afrikában, s amellett hárommillió embernek a tápszerét falják fel.

Le velük a trónról!

És az állatkirályokkal együtt azoknak egész adóbehajtó csordájával, a hiénákkal, sakálokkal, párducokkal, farkasokkal! Ki velük!

Az oroszlánnak robbanógolyót; – sztrichnint a kutyának!

Az apró dúvadat mérgezett csalétekkel ölték rakásra; az oroszlánt pedig kizavarták berkeiből az ijesztő repülő gépekkel, s robbanó üveggolyókkal elkábíták. Az elkábultakból a legszebb példányokat az állatkertek, állatseregletek számára megtartogatták (darabja megért egy-két ezer forintot), a többit agyonverték; a meghagyottat kábult állapotában betették a vasketrecbe, tovaszállították; mire fölocsúdott, már fogoly volt; s azontúli tartási költségeit fizette a látni vágyó közönség.

Tatrangi Dávid egy ilyen elfogott oroszlánt ajándékozott a mbaui kannibálok szigetének.

És az egész melanéziai szigetcsoporton semmi dúvad nincsen. A természet, mikor lázálmában megalkotá a kannibál fajt, fölöslegesnek látta még egy másik fenevadat is teremteni mellé; elég dúvad ő maga magának. Talán éppen azért vadászik egymásra.

Tatrangi Dávid helyrepótolá a természetnek ezt a mulasztását, s adott a melanézi kannibálok minden szigetének egy-egy oroszlánt a javából.

A királyi fenevad vérszomjú ordítással rohant a Bure felé. Négy nap óta nem kapott már enni. Mikor a misszionáriustelepen ketrece ajtaját felnyitották, rohant egyenesen a bálvány templomához. A vérszag vezette.

Amint az áldozó papi hentesek megpillanták e bömbölő szörnyeteget, mely magasra emelt farkával csapkodta oldalait, rémülten rohantak előle be a templomba.

A nambetti-levu hárommázsás testével nem tudott szaladni, a hosszú, keresztül-kasul tekert szövet is gátlá térdeit a mozdulásban, az csak odaesett a Kolán bálvány ijesztő szobra elé, s mintha maga is hinné, hogy az segíthet rajta valamit, átkarolta a festett szörnyeteget.

Az oroszlán pedig ínyenc. Európai vadászok ismerik azt a szokását, hogy hét ember közül ki tudja választani az egyetlen fehéret, s a hat feketét otthagyja; a nambetti-levu kövérebb is volt a többinél. Egy óriási szökéssel keresztülveté magát a Bure kerítésén, s egyenesen a főpapra ugrott, iszonyú körmeit belevágva annak húsos vállába.

A nambetti-levu a kárhozatra menő rémordításával foná karjait a bálvány szobra körül, akkor aztán a fenevad irtózatos szájával átharapta a derekát, s egyet rántott rajta, oly szilaj erővel, hogy a bálványszobor tőben kitörött, s végigzuhant az oltárkövön, agyarait kitörve a súlyos eséstől.

És akkor a királyi vad, gyönyörű fejét fölemelve magasra, a derékban átharapott főpap hárommázsányi alakját úgy tartá szájában, mint macska a patkányt, s pompás morgással állt ott nehány percig a templomba elbújt népségre nézve felséges tekintetével.

Aztán megrázta a fogai közt tartott áldozatot, az utolsót vonaglott; akkor az oroszlán terhével együtt átugrott ismét a kerítésen, s elnyargalt az erdő felé.

A nambettik, a hentessegédek jajgatva futottak szét a templomból, rémülten hirdetve az előcsődülő népnek, hogy a Kolán isten, fenyegetése szerint, elevenen megjelent, és a szófogadatlan főpapot magát ragadta el. Oda a nambetti-levu.

A megrémült nép azonnal az áldozat-ketreceknek rohant, s a leányokat kiszabadítá azokból.

A sziget népsége közt nagy forrongás támadt, nagy volt a száma azoknak, kik a Kolán isten e félremagyarázhatatlan intését készek voltak megfogadni, s az előrebocsátott parancsolatnak engedelmeskedni.

Aznap nem jött elő többet az oroszlán az erdőből. Hiszen elég is lehetett neki az az egy pap.

Másnap ismét hallották közeledő ordítását, s erre a rémült nép a misszionáriustelephez menekült, ösztönszerűleg sejtve, hogy ott védelmet talál az emberevő bálvány ellen.

A misszió főnöke, egy angol presbiteriánus pap, azt mondá az odamenekülő népnek, hogy legyenek nyugodtan; a vérivó szörny nem fog bántani senkit, s megígérte, hogy beszélni fog vele, s az ő még hatalmasabb istenének hatalmával le fogja azt győzni.

Azzal kezébe vette kétcsövű fegyverét, mely robbanó ichorüveggolyóra volt töltve, s elindult a patakhoz.

Tudta jól, hogy az oroszlán most szomjas lesz, vizet keres, s oda jön szomját oltani.

Az oroszlán nem soká váratott magára; odajött a forráshoz; ott azután a misszionárius golyójának kábító mérgétől egyszerre összerogyott, mint a halott; dermedten terült el a vízparton.

A pápuák, kik messziről lesték, fákra felmászva e veszélyes kaland kimenetelét, bámulva jöttek a misszionárius elé, s a lábait csókolták, hogy ily hatalmasan legyőzte a szörnyeteget, melynek iszonyú alakját nem győzték eléggé csodálni.

Hanem akkor megint előálltak a papok. Amint azt látták, hogy a szörnyeteg meg van ölve, egyszerre elmúlt minden ijedelmük: az elesett oroszlánra kimondták, hogy “tabu”; ahhoz nem szabad másnak hozzáérni, mint csupán nambettinek; annak a hulláját lefoglalták a maguk számára, azt betakargatták kókuszpálma-levelekbe, belefektették abba a nagy sandálfa ládába, melyben a fejedelmi halottakat szokták kivinni. Tizenkét nambetti vette vállára a ravatalt az oroszlánnal, úgy cepelték azt a nagy morái elé, s ott máglyát csináltak neki illatos sandálfából, hogy majd megégetik rajta.

Akkor aztán megint ők lesznek az urak, s találhatnak ki a nép számára valami új mesét. Beveszi az azt.

Hanem az ichorgolyónak az a hatása van, hogy a megsebzés percében rögtön halálos zsibbadásba ejt; az ájulásszerű tetszhalál azonban nem tart nehány óránál tovább, s akkor visszatér az élet, a seb helyén támadó bőszületes viszketeg érzetével, mely később jótékony gennyedéssel végződik.

Az oroszlán arra ébredt fel, hogy valami nagyon sütögeti az oldalát. A máglyát gyújtogatták már alatta körös-körül, és rákezdék ordítani a tiszteletére készített fertelmes himnuszt.

De nem várta az oroszlán, hogy annak vége legyen, hanem szétrúgta magáról a pálmalevelet, leugrott a máglyáról, közécsapott a papi synodusnak bőszült dühében.

Ölt, nem éhségből; de veszett haragjában.

Harminc nambettit marcangolt szét, bekergetve a többit a városba, s aztán végignyargalt ordítva Mbau utcáin; felszökött Unong Lala király palotájának a tetejére (csak olyan palota volt az), s annak a homlokán felállított bálványokat mind leverte a farkával, berontott az istállójába, s megfojtotta valamennyi nyereg alá tanított bivalyát, azután kirohant az erdőre, onnan valamennyi juhnyájat, sertéscsordát hazakergetett a városba, körülnyargalta a szigetet, beleugrott a tengerbe, kínzó sebét az sem enyhítette, ott a menekvő pirogue-okat utolérte, felforgatta, az úszó pápuák hátát körmeivel végighasogatta, aztán megint visszatért a szigetre, s körülnyargalászta Mbaut, rémülésben tartva ordításával minden embert és barmot.

Most azután maga Unong Lala király és nambettijei sompolyogtak oda a misszió telepéhez, könyörögni, hogy legyen irgalmas hozzájuk a “papa-langvisz”, s beszéljen még egyszer a hatalmasabb isten erejével az ő Kolán istenük fejével, akivel senki sem bír.

A misszionariusok azt felelték, hogy addig nem kelnek oltalmukra, míg a király az új nambetti-levu által ki nem hirdetteti, hogy az emberhús ezentúl asszonyra és férfira nézve egyaránt örökre “tabu”; emberhúst másnak nem szabad enni, egyedül a Kolán-istennek. Ha azután a nambetti-levu úgy találja, hogy kell már a Kolán istennek ilyen lakomát csapni, csak szóljon a missziónak, az elhozza neki az eleven Kolánt. Arról aztán senki sem tehet, ha az magát a papot eszi meg.

A király és papjai beleegyeztek az alkuba, az emberhús örök időkre tabu alá lett vetve; a misszionáriusok az oroszlánt ismét elkábítva elfogták; s azóta nem hallatszott, hogy a Kolán isten valaha olyan lakomára éhezett volna, ahol a gazda maga a pecsenye.

S így tett a misszió Melanézia, Új-Zéland és Új-Caledonia többi szigetein is. Emberevő vadállatokat ajándékozott a kannibáloknak, s megbuktatta ezt a fertelmes üzletüket “konkurrencia” útján. Azt nem állták ki.

S a kannibál népből váltak aztán később a misszionáriusok által kiképezve a leghatalmasabb dúvadlövészek a kelet-indiai gyarmatok megvédelmezésére, miket ismét a tigrisek légiói fenyegettek elpusztítással; s mikkel szembeszállni a bennszülött puha, növényevő indus faj nem volt elég erős.

Hanem az az egy még akkor is megmaradt náluk, hogy ellenségeiket csak megették: ti. a tigrist s az oroszlánt. Rossz hús, kemény is, de már az ellenséget megenni dicsőség.

A második millennium utolsó öt évében már nem volt emberevő faj sehol a kerek földön, és nem voltak dúvadak többé az ember lakta vidékeken.

A himalájai csillagda

E század egyik legnevezetesebb műve volt a Himalája legmagasabb csúcsának egy fennsíkjára épített csillagda.

Az újabb korban ugyan a csillagdákat nem építették többé a hegytetőkre, mint régenten, ami nem is volt célszerű, mert egy pár ezer lábnyi magas hegy még nem emeli a csillagászt a felhők rétegén túl, míg másrészt a síkon emelt csillagda egyúttal légtüneti észleletekre is szolgál, amik annál tanulságosabbak, mentül közelebb vétettek fel az ember lakta légkörből.

A himalájai csillagásznak azonban csupán azon feladat jutott, hogy az ég világait vizsgálja, hogy folyton figyelemmel kísérje azt a legnagyobb világtörténetet, melyben csillagok, napok, bolygók, holdak, üstökösök és holt égitestek szerepelnek, a földi dolgokra ne legyen gondja.

A Himalája huszonhétezer lábnyi magaslata fölött ritkán jár felhőréteg; a világködök sohasem emelkednek odáig; az ég nappal is sötétkék ott, egyetlen csillaggal, a nappal, mely valódi csillagfényben ragyog már odafenn, a földlakók előtt ismeretes melegítő sugarak nélkül; éjjel pedig tündöklik az ég, gyémántporral hintve, tizedrangú csillagok, csillagködfoltok puszta szemmel megláthatók, s a csillagok nem pislognak zöld, vörös színt játszva, egyformák örökké.

E magaslatra építteté fel az államszövetség az egész földnek szolgáló csillagdát, melyet az emberiség örökké éber szemének lehet nevezni.

Elmondjuk legelőször is az okát, hogy kisszerűnek, nevetségesnek ne lássék annak eszméje.

A csillagászat oda tökéletesült már, hogy az ég titkaiból oly téreket is elfoglalt, mik a múlt század búvárai előtt még tilalmast képeztek.

Az üveggyártás tökéletesülése óta a flint- és crownüveget oly nagy darabokban tudták már előállítani, hogy a legtökéletesebb sugártörésű lencsék tíz-tizenkétezerszer nagyító hatással nem tartoztak a ritkaságok közé; igaz, hogy egy ilyen tökéletes üveglencse most is többet ért, mint a föld legnagyobb gyémántja, s azt csak országok pénztára fizetheté meg. (A múlt század legerősebb távcsöve, a dorpati csak 1400-szor nagyobbított.)

Az ilyen óriási szem előtt megnyíltak az ég rejtett titkai. E távcsöveken keresztül a hold oly közelre jött hozzánk, mint földi láthatárunk hegyei; a Jupiter, Saturnus, Mars, Venus földgömbi térképeket engedtek magukról rajzolni, a napfoltokon át be lehetett látni a nap sötét testébe, s a vörös fénydudorokban, mik teljes napfogyatkozások alkalmával a nap karimáján mutatkoznak, fel lehetett ismerni a napban működő tűzhányók kitöréseit, mik még most is asteroidokat, apró planétácskákat szórnak a világűrbe; az óriási távcsövek előtt megadták magukat az állócsillagok; átmérőt mutattak, s távolságaikat ki hagyták számítani; a csillagködfoltok szétbomlottak alkotó napjaikra, s egy új világrendszerbe engedtek bepillantani, a kettős csillagok elárulták a központi sötét testet, mely körül forognak, s melynek világot kölcsönöznek: ott a föld áll, s a napok forognak körüle; a legapróbb bolygó is fel lett már találva, mely a nap körül forog; számuk átment az ezerbe (a múlt században csak száztízet jegyeztek, s két század előtt még csak kilencet), és aztán minden üstökös útja fel lett fedezve.

Ezen égi kísértetek száma, amik a bolygórendszerünkön keresztül-kasul vágtatnak, tömérdek. S valóban nem lehet közönyös a föld lakóira nézve, hogy bolygója valamelyik égi rémmel nem találkozik egyszer össze.

A második millennium végére jósolt végítélet nem csupán költői és látnoki mese. Van annak csillagászati alapja is.

Az ismeretes üstökösök közül négy legnagyobbnak a visszatérése esik erre az időtájra.

Az egyik a Halley üstököse, melynek koronkinti visszatérését hat század óta figyelik már, s rendes időre megjön. Mégpedig háttal megy előre, s keletről nyugatnak repülve kerüli meg a napot, ellentétben valamennyi bolygó csillag és üstökös forgásával. Fényküllői a nap felé fordulva egy lángoló legyező alakját adják neki.

A második az 1811-i márciusi üstökös, mely a földhöz naptávolnyi közelben járt, s fél évig látható volt az égen, még hatvanmillió mérföldnyi távolságban is. Ennek iszonyú tömegnek kellett lenni. Az ugyanez évben ősszel megjelent második zsacskó alakú üstökös, középett egy izzó golyóval, nem fogja többé a földet fenyegetni, annak az útja a világűrben vész el, s nincs számára visszatérés.

A negyedik az 1843-i üstökös, mely azonos a 268., 442., 968., 1143., 1317. és 1493. évben észleltekkel. Ennek a fényfarka negyvenmillió mérföldnyire nyúlik: kétszer annyira, mint a föld és nap közötti távolság. Emlékezünk rá, hogy mikor e csillag feje a láthatárt érte, hosszú egyenes fénykévéje keresztülfeküdt az égen, s a másik láthatárig ért.

Hanem ezek mind a négyen oly távolban kerülik meg a napot, hogy a földpályát csak az első szeli által, a többi kívül marad rajta.

Veszedelmes találkozás a földnek csupán az 1680-i üstökössel lehetne, mely ebben és a rákövetkező évben jövet-menet kétszer keresztezett földünk röptével úgy, hogy csak röptének gyorsításától függött, hogy vagy december 22-én 1680-ban, vagy január 5-én 1681-ben egymásba csapódjanak.

Hogy mi következése lehet az ilyen összeütközésnek egy bolygó s egy üstökös közt, e fölött sok tudományos értekezést tartottak már; de az mind csak elmélet maradt mindaddig, míg egyszer gyakorlatban be nem bizonyul valamelyik tan valósága.

No tehát eljött az idő, hogy ez is bebizonyuljon.

A kétezredik év utolsó tizedében a kalkuttai csillagda igazgatója észrevett a Perseus csillagképletében egy üstököst, melynek még akkor lángsörénye nem volt látható, s mely egyenesen naprendszerünk felé közelített, a legcsekélyebb elhajlással ekliptikánkhoz.

Ebben az 1680-i üstököst ismerték föl.

Megfoghatatlannak látszott, hogy térhet az vissza, holott a kiszámítás szerint kétezernyolcszáz év kell neki, míg pályáját körülfutja. Hanem a régi csillagászok számításaiban könnyen kimutatható volt a tévedés, s ezt maguk az üstökösök deríték fel.

Először is kifeledték a számításból, hogy a napnak magának is van légköre, s ez a világéter, ami mentül távolabb van tőle, annál ritkább, éppen mint a földi légkör, a keringő tömeg tehát folyton hanyatló ellentállást talál teste előtt, amint a naptól távozik, s ez sokszorozza haladását. De még jobban sietteti röptét az a körülmény, hogy maga ez az átlátszó test, ez a megmérhetetlen anyag, amiből az üstökös áll, elveszti a világűrben azt a szárnyas, zászlós alakot, melyet a napsugarak hatása alatt fölvett, összezsugorodik gömbbé, szűkebb térimére szorul, s ez repülését mértani arányokban gyorsítja.

Így történhetik meg az, hogy az 1680-i fenyegető ellenség már háromszáztizenhat év múlva jelezi visszatértét, még most száz meg száz millió mérföldnyi távolban, de biztosan közeledve.

Ezen közeledő üstökös észlelésére lett emelve a himalájai csillagda.

Voltak, akik nevettek rajta.

Hogy lehet félni egy üstökössel való összetalálkozásától a földnek? Az üstökös nem szilárd anyag; ritkább a mi levegőnknél, ha keresztülmennénk magán a magván, akkor sem tudnók meg, hogy benne voltunk.

Mások ellenkezőt mondtak. Nem minden üstökös anyaga egyforma, vannak üstökösök, amiknek szilárd magva képződött már, ilyen volt az 1811-i szeptemberi üstökös.

Erre ismét bebizonyíták a nemfélők, hogy attól még kevésbé lehet félni, ha egy üstökösnek kemény magva van: ez ellen a mechanika szabályai biztosítanak. A föld “szabad tengellyel” bíró test, minő például egy pörgőcsiga. Ha egy pörgőcsigára egy kavicsot hajítunk, a csiga nem ugrik ki futásából, hanem a kavicsot hajítja tova.

– De köszönjük szépen – mondák erre a félők –, hogy ha éppen az én fejemre talál esni, s onnan ugrik vissza!

Mások azt mondák, hogy nagyon is lehető a földnek és az üstökösnek összeütközése. Láttuk a Biela üstökösén, mily hatalommal bírt ellenében a Jupiter, melyhez közel tévedt, e bolygó vonzereje kétmillió mérföldnyi távolból elszakította egyharmad részét az üstökösnek. A föld is magához fogja azt rántani, ha ilyen közel jön, de azért az összeütközés a földre semmi hatással nem lesz, a földnek a gőzköre is tömörebb anyag, mint az üstökös, maga a légkörünk veti azt el magától; s a föld minden vonzerejének nem lesz hatalma egy egész világot, mely csupa hidrogénbül áll, ami sokkal tömörebb légkörünkön keresztülrántani, valamint hogy nincsen ereje egy mázsa olajat lehúzni egy font víz alá.

Az igaz, mondák az aggodalom tudósai, hogy egy mázsa olaj, ha csendesen töltik egy font víz fölé, annak a színe fölött marad; ha tehát az üstökös anyaga könnyebb légnemből áll, mint földünk légköre, a találkozás után a mi légkörünk fölött fog elterülni, mint olaj a víz fölött; ámde nem felejtendő ki a találkozás esélyéből a mechanikai erőmozzanat: ha egy mázsa olajat magasról zúdítunk le egy mázsa vízbe, bizony lemegy az annak a fenekére. Ha egy olyan óriási tömeg gáz, minőt az üstökös feje egyesít magában, egész függélyesen rárohan gőzkörünkre, bármennyivel könnyebb legyen is ennél, a lóderő hatalmával keresztülhatol azon; s abban az esetben először is azt teheti meg, hogy minden tüdővel ellátott lényt megfojt; no, ez még a legkellemesebb halál neme lesz ránk nézve; de másodszor megteheti azt, hogy ő levén a gyorsabb futású (a napközelben ötvenszerte sebesebben halad, mint a föld), a vele összekeveredett földlégkört magával viszi, s levetkőzteti azt gőz- és légburkolatából; amikor azután a legkínosabb lassú halállal kell elvesznünk, tátogva a maradék éleny után, fuldokolva, vérezve orron, szájon, füleken át, és nézve, hogy vész el velünk együtt fű és fa, melynek viszont a táplálatára szükséges légenyt vitte tova az üstökös. Végre még harmadik eset is van, mely elég valószínű. Két test összeütközése meleget idéz elő; ha az üstökös a föld légkörébe csapódik, az ütődéstől a földi légkör élenye fellobbantja az üstökös egész tömegét, mely nem lehet egyéb, mint csupa gyúlékony gáz. S ebben a világfelgyújtó lángban a föld úgy meg fog olvadni, hogy olyan lesz, mint mikor a nap gyűrűjéből kirepült. Nem ítéletnap lesz az, hanem csak ítéletperc.

Az államszövetség igazgatótanácsa elég jól ismerte a veszélyt, mely az egész földet fenyegeti, s gondoskodott annak elhárításáról.

Hogyan? Az üstökösnek a földdel összetalálkozása elhárításáról?

Nem arról. Az ellen emberi erő nem segít. Nincs is szükség a segélyére. Sőt ellenkezőleg, kívánatos lenne, hogy az 1680-i üstökös a földdel annyira összetalálkozzék, hogy belejusson ennek vonzkörébe. A kívánságos indokot majd elmondjuk alább. De még az összetalálkozásból nem lesz összeütközés, mint nem lett a Jupiternek összeütközése a Biela-üstökössel, melyet magához rántott. A Jupiter tömegét, annak a kettészakított üstököshözi távolát a föld viszonyaival egybevetve, kiszámítható volt, hogy ha a föld egy huszadrész naptávolnyira közel jut az üstököshöz, még onnan magához fogja azt rántani, ha egyenesen neki nem jönne is. Hanem az azért mégsem fog hozzá közelebb jöhetni, mint harminc-negyvenezer mérföldnyire.

Miért nem? Azért, mert északról jön a föld északi sarka felé, s ahogy az északfény kisugárzásaiból kiszámíták, a föld delejhatása ennyire kiterjed; tehát az első találkozásnál az északi pólus eltaszítja az üstököst magától, mely szinte a tevőleges delejével közelít felé. Ez gyönyörű látvány lesz, amint majd az északfény rózsaszín küllői megküzdenek az üstökös lángkévéivel odafenn az égen.

Igen, de hátha visszajövet találkoznak össze?! Mi lesz akkor, ha a föld délsarka a szenvedőleges delejjel lesz fordulva az üstökös felé? Hát ez sem fog változtatni a helyzeten. Az üstökös jövet fejjel jön elő, s menet lángfarkával halad visszafelé, akkor meg a két negatív pólus fordul egymásnak szembe, s ismét eltaszítja a föld az üstököst, ez esetben az igaz, hogy legfeljebb tízezer mérföldnyi távolból, mert a délsark negatív deleje sokkal gyöngébb, mint az ellentétel.

Miért tartották tehát kívánatosnak a csillagászok, hogy bár olyan közel jutna ezen üstökös a földhöz, hogy ennek vonzereje hatással lehetne rá?

Azért, mert az az üstökös már 1680. decemberben oly közel járt a naphoz, hogy csak 32 ezer mérföld választotta el tőle.

Az üstökösök útja pedig nem tökéletes, örökké egyforma tojásdad kör, mint a bolygóké, hanem spirále, csigakör, mindig szűkül, közeledik a naphoz; végre bele kell esnie. Az 1680-i nagy üstökösnek ez elmélet alapján okvetlen bele kell hullani a napba a legközelebbi visszatérése alkalmával.

Amióta a tízezerszer nagyító lencsék felnyiták az ég rejtettebb titkait, a csillagdákban minden évben észleltek két-három ilyen kisebbszerű üstököst, melynek útja nem járt túl a Venuson, s mely a napba beleesett. Ez interplanetaris üstökösök száma igen sok. E hullások támaszták aztán a napfoltokat, amint a tömegek áttörték a nap fényburkát.

Az már megállapított ismeret, hogy a napfoltok támadásának viszont közvetlen hatásuk van a földi időjárásra.

Mármost ha egy ilyen egész óriási üstökös talál belehullani a napba, ki lesz képes kiszámítani a hatást, melyet az a földi időjárásra fog gyakorolni? Nagy zavart fog előidézni légkörünkben. Lesznek elképzelhetetlen hidegek nyár derekán, fagyok, hóesések az aequator alatt, terméketlen év, zivatarok. Hanem azért mind ez ellen közös emberi erővel még megvédhetjük magunkat.

Mindezen világveszélytől megmenthetnők mind magunkat, mind a naprendszer többi planétáit, amiknek lakói éppen úgy fognak szenvedni a nagy kataklizma miatt, ha a földünk novemberben találkoznék össze az üstökössel, amikor azt pályájából kifelé rántva, egy hatalmas lökéssel eltérítené a veszélyes csigavonalból; a periheliumát megszaporítaná egypár százezer mérfölddel, s ismét dolgot adna neki valami tízezer esztendőre, amíg azt helyrecsavarogja.

Ez volna a kedvező esély. De van azután kedvezőtlen is, ha a föld decemberben talál összejutni az üstökössel, amikor annak a pályakörén belül jár, s ekkor aztán még szorosabbra húzza annak a csigavonalát vonzerejével, s kényszeríti az üstököst okvetlenül belehullani a napba.

Hanem hát ez ellen hasztalan minden emberi okoskodás. Készen kell lenni csupán arra a föld lakóinak, ami egyenesen reájuk van bízva, amiről segíthetnek is; a többit elvégzi náluk nélkül az, aki a világokat forgatja.

Arra kell készen lenni, hogy lesz egy olyan esztendő, amelyben az egész földön körös-körül nem fog teremni az a növény, ami régi hazájában otthon van; Európában nem lesz semmi magtermő kalász, Amerikában cukornád, burgonya; Kínában elpusztul a rizs; Indiában lefonnyad a kenyérgyümölcs; Afrikában virágzáskor lehull a datolya; a Szigetvilágban elrohad a batatagyökér: egy esztendeig nem ad a föld az embernek enni!

Egy ilyen esztendő megelőzéséről kell gondoskodni az államok szövetségének.

S ez nehéz feladat lesz.

Mikor még kétévi járóégnyi távolra van a veszélyes kísértetcsillag a naphoz, amidőn még csak az óriás refraktorok adnak hírt róla, már akkor észrevehető a nagy nyugtalanság a társas életben. Pedig még csak a tudományosan mívelt népek beszélnek róla, amik hírlapokat olvasnak. Hát még majd akkor, amikor minden ember a kerek földön puszta szemmel fogja azt láthatni, mert az óriási fényüstök küllői még a túlsó, a felé nem fordult félgömb határán is túl fognak nyúlni, a déli félkörön lakóknak úgy fognak azok feltűnni, mintha a földből kiemelkedő tűzbálványok volnának! És ez a rém látható lesz az égen 1999. februártól, és közeledni fog azon év decemberéig, folyvást nagyobb tért foglalva el az égen: fényes nappal is látható rémkép!

Mit fognak csinálni az emberek idelenn?

Legelébb is azt, hogy felét a földnek vetetlen hagyják. Azt mondják: minek vessünk, úgy sem aratunk többé. Pedig még ez évben áldott időjárás lesz, gazdag aratás, bő szüret, jó bor, jó kenyér. De senki sem fog arra gondolni, aki arat és szüretel, hogy valamit megtakarítson. Együnk meg, igyunk meg mindent, hisz úgyis elveszünk. Mikor a művelt emberek is el fogják veszteni az eszüket, hát a félvadak hol keressék a magukét? Megszűnik az ész fegyelme az ösztön ellenében. Visszavadul állatnak az ember. Az erény, az erkölcs tilalmai széttörnek, féket veszt minden indulat; hiszen egy végzet vár mindenkire, akár jót tett, akár rosszat. Kereskedés, közlekedés megszűnik, felbomlik a belső rend. Aztán jön majd az éhség. Követelni fog ott, ahol talál. Az emberek megölik egymást egy falat kenyérért, s a civilizáció székhelyein megjelennek a kannibálok! Végre betakarja sötét palástjával az egész világot az újra hatalomra került vakhit; visszafoglalja elvesztett trónját a bigottéria, s a közeledő égi kísértettől féltében a világ minden népe menekülni fog az ő papjai, dervisei, lámái, boncai, ulémái palástja alá, mely eltakarja előle az eget és földet.

Ez volt a nagyobbik veszedelem a közelgő kataklizmában.

Háromszáz csillagda működött ez idő szerint a kerek földön.

Nagy haladás a múlt századhoz képest, amidőn mindössze hetven csillagda állt, s azok közül tíz üresen.

A csillagászróli fogalmat nem körvonalozta többé a tréfás definíció: “egy olyan ember, aki az eget nézi, s a földet nem látja”.

A földi embernek nagyon is szükséges lett tudni, hogy mi történik az égben.

A csillagász működése nagy befolyással van a mi mindennapi kenyerünkre.

Az összes csillagdák az államok szövetsége igazgatóságának rendelkezése alatt álltak.

A csillagdák tudatták a repülőgépek által a keletkező zivatarokat, a tengeren járó hajók, előre értesítve a viharnál gyorsabb járású gépek által a veszélyről, képesek voltak az elől biztos kikötőbe menekülni; a föld valamennyi tengerein egytizedrésznyire szállt alá a hajótörések esélye a múlt századéhoz képest. S még az előre meg nem óvhatott hajótörésekből is kiszabadíták az embert magát a segélyül siető légjárók; emberáldozatot ritkán kapott már a tenger.

Azután a csillagdák közölték egymással s a központi obszervatóriummal mindannyian légtüneti észleleteiket, azoknak összevetéséből az időjárás változásai az egész földön előre megjósolhatók voltak; ha a grönlandi csillagda jéghegyek elszakadásáról értesített, ha a dél-amerikai csillagdák az Andes-hegyeken meg jelenő fellegpalástról tudósítottak, ha az asztraháni csillagászok nem láthattak a nappali ködtől, bizton előre tudható volt, hogy első esetben tartós hideg északi szelek, a másodikban huzamos esőzés, a harmadikban hosszú, aszályos, rekkenő meleg következik, s a termelő, a kereskedő, az utazó aszerint intézhette munkáját.

Az obszervatóriumok egyébbel is foglalkoztak. Központjai voltak minden világrész és ország időjárási termelési tudósításainak. Az államszövetség igazgatótanácsa általuk folyton figyelemmel kísérhette, minő a vetések állása, minő az aratás eredménye a kerek földön; bor, búza, gyapot, kávé, cukornád minő termést adott; s e tapasztalatait nem tartá titokban, nem zsákmányolta ki egy ország, egy kaszt vagy egy világrész javára, hanem sietett minden nemzet nyelvén azonnal közzétenni, hogy minden termelő és kereskedő tudja tájékozni magát, mely árucikknek fog emelkedni, melyiknek szállni az árkelete.

Nem olyan bolondság ez, mint amilyennek előre látszik.

A világnak, mentül jobban szaporodik és civilizálódik az emberiség, legnagyobb panasza marad a munka és az élelmiszer közötti harc.

Majd az panaszkodik, aki termel, majd az, aki fogyaszt.

Egyik esztendőben magasra felmegy az élelmiszerek ára, akkor a termelő vigad; de annál jobban zúgolódik az, aki munkája után megszabott fizetést húz, mert az ő fizetése nem emelkedik együtt a kenyér árával.

Másik esztendőben megint nagyon lemegy a termelt árucikkek váltságdíja, akkor meg az vigad, akinek rendes fizetése van, s a termelő szomorkodik, mert az ő adója, adóssága, szükségei nem zsugorodnak össze az élelmiszerek rovatával együtt. Vagy az egyik ember szerencsétlen, vagy a másik.

S a kettő között még azután van egy harmadik osztály, a kereskedőké, mely ez örök hazárdjátékában a természet szeszélyeinek vagy gazdagodik, vagy bukik, de biztos talapot nem tud maga alatt teremteni.

Az államok szövetsége e nagy baj enyhítését tűzte ki legfőbb feladatául.

Az államok nem hevertettek többé annyi milliárdokat gyümölcsözetlenül aranyban, ezüstben, pinceboltjaik alatt, mint a XIX. században; hanem hevertették kincseiket ahelyett a nagy államraktárakban elrakott élelmicikkekben.

Mikor roppant termés van egy országban, egy világrészben, akkor azt mondják, hogy az zsírjába fullad; pedig dehogy fullad! Úgy felissza maga körül a zsírt, hogy a zsír húzza a rövidebbet. Együnk meg, igyunk meg mindent, hisz úgyis rajtunk vész. Ez akkor a jelszó. A másik esztendőben aztán szükség van, akkor koplalunk.

Arra, hogy egyes ember, egyes család legyen takarékos, ahhoz nagy nevelés, megszokás, hajlam, apa, anya, gyermek és cselédség egyetértése szükséges. Hogy ez a magántakarékosság általánossá legyen, azt soká fogja az emberiség elérni.

Hanem az államok lehetnek mindenki számára takarékosak. Mikor gazdag termés van, az állam nem engedi, hogy azt elprédálják, hogy az élelmicikkek árát a szégyenletig leverjék, hogy vevő hiányában mindent felzabáljon a telhetetlen nép gyomor, ami megennivaló, hanem közbelép az állam, megnyitja a kincstárait és raktárait, amazokat kiüríti, emezeket megtölti.

Mikor ismét rossz esztendő volt, az állam nem engedi, hogy a kenyér árát a rémletekig fölverjék, hanem megnyitja tölt raktárait, piacra bocsátja az áldott évek fölöslegét, s ismét megtölti a kincstárait.

Hisz ezt már a fáraók idejében is gyakorolták.

E feladat mellett az államvezetők természetesen kényszerítve lesznek sokkal többet forgatni a kezeikben a politikai számtant, statisztikát és egyéb reáltudományokat, mint a közjogot, stratégiát és diplomáciát, s mikor valahol minisztert keresnek, nem azt fogják kérdezni, hogy ki a legjobb “speaker”.

Ily szabályozott raktári rendszer mellett lehetségessé van téve az államszövetség igazgatóságának, hogy egy évben oly tömeg élelmiszert halmozzon össze a föld minden részén, mely két évre elég.

Nemcsak a szántott föld szolgáltatja ahhoz a maga illetményét. A borassuspálma, a szágópálma, Amerika diótermő fái százmillió ember számára évekig eltehető termést adnak. A szavannákon leölt vadbivalyok húsa, pemmikánnak elkészítve, esztendeig eláll. Az óriás folyamok, a tengerek besózott és szárított halai, teknöncei, tonnákba elrakott puhányai roppant tartalékot képeznek az éhség asztalán. Az emberiségnek, ha az összes államai szent szövetségében egyetért, ha takarékos és mértékletes tud lenni, még az is hatalmába van adva, hogy egy egész esztendőt el bírjon viselni, melyet valamely csillagjárási katasztrófa az egész földre nézve meddővé tett.

E rendszer idegzetét képezték a földön mindenütt elhelyezett csillagdák, s azoknak mintegy központi gerincagya volt a himalájai, mely minden ködön felül emelkedve, a többieket tapasztalatairól értesíté.

Hogy építék oda e huszonhétezer lábnyi magasba e csillagdát?

Annak minden alkatrésze vasból és messingből volt öntve.

A darabokat készen vitték oda.

Az épület tervét verseny útján fogadták el, s akkor az államszövetséget alkotó minden országra rábízatott, hogy a rá eső részt készíttesse el hozzá.

Az államok a hajdani emberölő gépek, az ágyúk anyagát használták fel e célra. Megönték ágyúikat csillagdának. És mikor az egyes darabok készen voltak, oly tökélyre volt már emelkedve a technika, hogy a húsz különböző államban készült alkatrészei egy épületnek az összerakáskor tökéletesen egymásba illettek.

Ehhez a csillagdához aztán nemcsak élelmiszert, vizet és meleget, de még levegőt is mesterségesen kellett előállítani, hogy a benne működő csillagászok kényelemben és zavartalanul működhessenek: akiknek aztán volt is annyi fizetésük, mint egy hajdankori püspöknek.

És ez a csillagda volt aztán a megfordított Bábel! A népek egyetértésének tanújele! Élő bizonysága annak, hogy az újra kizöldült földnek, az egymással kibékült nemzeteknek, e találmányokban gazdag, Istenhez közel emelkedett gyönyörű földi világnak semmi világromlás által elmúlnia nem lehet, nem szabad, nem szükség.

Az ember vitázott az Istennel a maga világának fennmaradásaért, s megállt égre emelt arccal, hogy elvitassa – az “ítéletnapot”!

Harc az égitestek között

Az egész földön csak két olyan nagy távcső létezett, mely tízezerszer nagyít. E roppant hengerek remekül szerkesztett gépekkel voltak összekötve, hogy egyetlen ember tetszés szerint igazíthassa őket minden irányban. Az egyik a himalájai, a másik a vandiemenslandi csillagdában volt felállítva. A természetbúvárok e két helyet jelölték ki századok óta mint legszebb égtájképeket.

Bokhara és Tibet ege alatt hull a legtöbb tűzgolyó, ott húznak keresztül a legérdekesebb meteorok; a szivárvány minden színeiben, zöldek, veresek, sárgák legkivált. Az általuk lerajzolt tűzút néha félóráig ott látható még az égbolton mozdulatlanul. E helyről látni meg azt a foltot az égen, melyen semmi csillag nincsen: a Kígyós jegyében. A múlt században még két ilyen sötét lyuk volt az égen: a második a Skorpióban. Tökéletesen fekete foltjai az égnek. A XX. század vége felé a Skorpió e sötét foltja elveszté azt a nevezetességét, hogy még híresebbé legyen azáltal, hogy fenekén egy csillag-ködfolt jelent meg. Ezt a ködfoltot még a két távcső-leviátán sem bírta alkatrészeire felbontani. Pedig azok már akkor csodadolgokat mutogattak az embernek, miket Herschel, Humboldt csak látnoki sejtelemben érintett. Felfedezték a kettős napok sötét központi testét, melyet azok megvilágítnak, körüle forogva, feltörték a Tejutat, kitanulva a csillagrajok útját, melyek egymással szemben keringenek; a távoli csillagködökben felismerték a világunkon kívül eső világot, a külső tejutat, mely azt a belsőt körülfutja.

A vandiemenslandi refractor figyelemmel kíséré a csodás “Magellán-felhőket”, azt a két fénylő ködfoltot, mik a távcső alatt, mint miriádjai a ködcsillagoknak tűnnek elő, egymáson keresztül-kasul bolyongók. Egy világrendszer csupa üstökösökből, melyben nincs sem nap, sem bolygó, se “csillagikra” ahogy elnevezék, századról századra észrevehetőleg tömörül; egyszer bizonyosan összetalálkozik a központban, egy erősebb tömeg a többit magához rántja, s támad a csillagköd helyén egy új nap, egy elsőrendű csillag. E nagy távcsövek felderíték, hogy a Jupiter holdjainak gőzkörük van, s így azokon élet és tenyészet, ami a föld holdján nincs.

A Skorpióban ismert sötét folt megzavarása után a Vízöntő égűrét annál nagyobb figyelemmel kísérték a csillagászok. A század vége felé a himalájai csillagda egy huszonketted rangú csillag megjelenését jelezé a Kígyós sötét foltjában a többi csillagdáknak. Bár a távírda elég gyorsan közlé a hírt: a többi csillagdák közül egyik sem volt azt képes észrevenni. Következő éjjel aztán meglátták azt valamennyien; de nem mint huszonketted, hanem mint harmadrendű, puszta szemmel is könnyen látható csillagot. Harmadnapra már elsőrendű csillag ragyogott azon a helyen, mely egyre fényesebb lett; felülmúlta a Siriust, míg végre oly tündöklővé lett, mint Venus teljes fényében. Ez volt a nagy égi űr kitöltője.

Mármost, ha e csillag fényének millió évek kellettek, mióta a föld megalakult, hogy sugarai, percenkint 40 millió mérföldnyi gyorsaság mellett, idáig jussanak, és még ily emberi felfogást kigúnyoló távolság mellett is legelső csillagul tűnik az fel: akkor az nem lehet más, mint a “központi nap”. A világ középpontjának sugarai érték ezúttal a földet.

A tudás a legalsó néprétegekbe is el volt már akkor terjedve, s a “központi nap” megjelenéséről minden piacon szerte beszéltek. A nagyszerű égi tünemény, mely naplementekor az európai égen keletről támadt fel, izgalmas hatást idézett elő a népkedélyben. Egy rész azt vitatta, hogy ez záloga annak, hogy most már a föld is megnyerte fölavattatását az égbe: íme a teremtő Isten székhelyét látjuk színről színre, jobbak leszünk, boldogabbak leszünk ezentúl. Mások az ellenkezőt sejtették: betöltek a föld napjai; végződik a millennium: a végítélet van hátra.

Voltak osztályok, miknek érdekében állt az utóbbi felfogást táplálni. Akik legtöbbet gondolnak a földi örömökre és saját gyomrukra, azok legjobban szokták a népet ijesztgetni Istennel és a föld gyomrával.

Most következett még a közelgő üstökös rémjelenete.

Mikor azt még csak a legnagyobb távcsövek észlelheték, annak az alakja nem különbözött a naprendszeren belüli üstökösökétől. Egy nagy ködgomoly, közepe felé mind tömörebb, fényesebb; minden fényfark nélkül.

Abban az évben, melyben megpillanták, közeledése igen lassú volt. Fél év telt bele, míg az Uranus-pályáig eljutott. Itt azonban egyszerre, amint a naprendszer bolygói közé került, az eddig körös-körül burkoló fényködtömeg elkezdett hosszan végignyúlni róla; először mint egy zsacskó, azután fark alakban, mely két végén kétfelé nyílt és kétfelé hajlott.

Ekkor aztán a futása is gyorsabbodott.

Mi okozza a visszamaradását a ködszerű tömegnek a nap közelében? A nap deleje. Az üstökös fényfarkának tengelye a napig meghosszabbítva, ennek egyenesen a központján megy keresztül. És így az üstökös maga is delejes. Két ellentétes erő gyúrja őt ott az égen ama fenyegető rémalakká; egyik a nap vonzereje, mely körülcsóválva visszatérni kényszeríti, másik a nap delejessége, mely visszataszítja. A gázok, amikből az a nagy ködtömeg áll, delejjel bírnak, mik a nap egyenlő delejétől futni akarnak.

Hanem az üstökösnek magva is van, mely nem ereszti a gázokat.

Mi az a fényes mag? Folyadék? Sűrű gáz? Vagy por? Vagy felleg?

Eddigelé minden üstökös magván keresztül meg lehetett látni az állócsillagot, mely előtt elment, anélkül, hogy annak fényében sugártörést okozott volna.

Az 1999-i üstökös más alkatú.

Ennek a feje már tökéletes körrajzú gömb, világosabb és sötétebb sávokkal, szélei nincsenek köddé elmosódva: egy tömeg az, gömbje előtt félhold alakban tol maga előtt egy tőle különvált fényburkot, s tűzfarkát három sötét csík szaggatja meg, el-elválasztva azt testétől.

Mikor az az üstökös szférájával egy állócsillag előtt elmegy, annak a fénye keresztüljátszik ugyan rajta: de íme – sugártörést szenved. A csillagászok bámulva észlelik, hogy annak az üstökösnek a magva már folyadék: a víznél könnyebb; körülbelül olyan, mint a sűrített széneny.

Ez már nem “semmi” többé.

Amint még közelebb jön, két új fénysugárküllő nyomul ki belőle kétfelől, mely a kettős tűzfark elé hajol; úgy tűnik most fel, mintha négy lánguszálya volna, mik közül a két szélső észrevehetőleg hullámzani látszik, mint a kígyózó láng. A csillagászok kétféle fényt vesznek rajta észre, a polarizáltat, a nap visszavert fényét, és az önsugárzatot.

Most már mindenki láthatja az égen puszta szemmel, aki az északi félgömbön lakik.

Hogy e roppant tömeg, mely a naprendszerbe beavatkozott, minő hatást idézett elő, azt a földi csillagászok legelébb is a többi bolygókon észlelhették.

Legelőször a Neptun pályáját szelte keresztül. Ez a naprendszer legkülső bolygó csillaga, akkor hatszáznegyvenmillió mérföldnyi távolban volt a földtől. Már akkor a nagy távcsövek jól megismerteték a bolygó alakját, melyet csak a múlt században találtak fel, elébb tudományosan számítva ki létezését az Uranus, Saturnus és Jupiter koronkénti pályazavarásaiból. Ennek is gyűrűi vannak, mint a Saturnusnak s egy holdja, mely öt nap alatt kerüli meg a földnél huszonnégyszerte nagyobb területű égitestet úgy, hogy ezt a holdat a Neptun lakói repülni látják az égen, mint egy meteort. – A Neptun távolában még nem volt az üstökösnek lángfarka, homályos tömege fénylő középponttal alig észlelhető lassú haladással közelíte felé. Azonban a Neptun haladása még lassúbb, hatszorta csendesebben futja körútját, mint a föld. Százhatvannégy földi esztendő kell neki, amíg egyszer körülfutja a napot. Van-e ott ember, aki egy telet és egy nyarat megért? De hát van-e ott nyár? Ne aggódjunk most azon. A Neptunban lakók nem fáznak: annak a lakói még most az olvadt gránit, a folyó bazalt s vajúdó földkebel ércei: az még egy izzó csepp.

A Neptun és az üstökös lomha futásában keresztülszelé egymás pályáját anélkül, hogy találkozót adtak volna egymásnak. Legnagyobb közelségük tízmillió mérföldnyi volt. De mégis annyi változást észrevettek a csillagászok a Neptunon is, hogy a külső gyűrűje a belsőtől messzebb távozott.

Az Uranus közelében már a zsacskó alakú idomot vette föl az üstökös; de ez a bolygó is oly távol esett tőle, hogy egy kis pályazavaráson kívül egyéb hatást nem gyakorolt rá.

Mind a kettő viszont az üstökös pályáját téríté el alig észrevehetőleg; de a csekély eltérés is elég volt arra, hogy az üstökös útját a legközelebb következő Saturnushoz egymillió-hatszázezer mérföldnyire közel vigye.

Már ezt a látványt száz meg százezernyi távcső kísérte figyelemmel e földön. A földteke túlsó oldaláról siettek fel az északi félgömbre e mennyei tragédiát szemlélni: az emberiség java egész éjjel ébren volt.

Meg is érdemlette e látvány: mert míg a világ fennáll, ezt a tüneményt nem fogja többé látni ember. A csillagászok előre megjósolták, hogy ha a nagy üstökös oly közelben fog elvonulni a Saturnus mellett, akkor a csillagról az azt körülfogó gyűrűknek le kell pattanniok, s a szétszórt gyűrű keringő darabjaiból lesznek a Saturnus körül új holdak. Így támadhatott körüle az eddigi hét hold is.

A Saturnus távolában az üstökösnek már puszta szemmel látható alakja volt. Feje úgy tűnt fel, mint a Venus, ha vékony felhő takarja, és fényfarka már akkor kétfelé volt válva. Még most nem volt ijesztő, csak érdekes látvány. Érdekes különösen a nagy refractorokban.

Március utolsó hét napján volt az üstökös a Saturnushoz legközelebb.

A Saturnuson nem volt semmi delejes kisugárzás észlelhető. Még az is izzó állapotban van.

Annálfogva a két csillag vonzereje egy harmadik ellenerő zavarása nélkül hatott egymásra.

Március huszonnegyedikén minden csillagdából azt jelezték, hogy a Saturnus gyűrűi az üstökös felé megnyúló ellipszist kezdenek fölvenni.

E perctől fogva egy távcső sem maradt őrzetlenül.

A csillagdák nagy teleszkópjai nappal is láthatóvá tevék a két csillagot.

Március huszonötödikén este hét órakor jelezé a himalájai csillagda, hogy a Saturnus gyűrűi az ekliptikára való elhajlástól nevezetes visszatérést mutatnak: a Saturnus tengelye visszanyeri a függélyes állást pályaköréhez.

Ebből kitűnik, hogy a tengelyelhajlást a pályakörhöz függélyes vonalból a bolygóknál a közelükben elhaladó nagy üstökösök okozhatták. Most ez helyrehozta az előbbeninek a vétkét. Tehát az üstökösök nemcsak zavart tudtak előidézni, hanem rendet is helyreállítani. Egy ilyen szolgálattétel a földnek is sok baját megorvosolná. Időszakaink különbségének oka a földtengely félrehajlása.

De még egy más szolgálatot is tett az üstökös a Saturnusnak.

Ha e csillag gyűrűje, mely csakolyan tömör anyag, mint ő maga, együtt hűlne ki a bolygó felszínével, akkor annak az egyenlítőjén körös-körül volna egy holt zóna: egy földöv, melytől az eget egy átlátszatlan, semmi sugárt át nem bocsátó holt tömeg örökre elzárja; ott nem volna élet és tenyészet soha. – E sötét árnyat lehet látni a Saturnus gömbjén.

Március huszonhatodikán repülte be a hír a villany szárnyain a kerek földet, hogy a Saturnus fényabroncsa lepattant.

A tüneményt keletkezése pillanataiban csak a föld naptól elfordult részein láthatták, ahol már akkor éjszaka volt. Ahol egy óra múlva esteledett be, ott már a távcsövek előtt nem állt a Saturnus hármas gyűrűje, hanem ahelyett tizenkét fényes gömb látszott körüle, melyek közül nyolc észrevehető sebességgel távolodott a bolygó központjától; megannyi újon alakult hold. E holdak legnagyobbika hat napig repült kifelé a megindító lóderőtől hajtva, s nyolcszázezer mérföldnyire távozott el a Saturnustól: akkor aztán megkezdé a többiekkel együtt bolygója körüli pályafutását.

A Saturnus, gyűrűi felbomoltával, a holdakban leggazdagabb bolygója lett a naprendszernek. E nagyszerű szétrobbanásnak bizonyosan megfelelő világrendítő hangja is volt, mely a világéterben képes továbbterjedni, egykor fültompító zúgással fogja meglepni a földlakókat; hanem azt csak a jövő század ivadékai hallják meg. A hangnak a Saturnustól a földig eljönni kell nyolcvan esztendő. E találkozás azonban magának az üstökösnek pályafolyamára is határozó befolyást gyakorolt; oly perturbatiót idézve elő abban, hogy amíg az addigi futása szerint a földdel való találkozása az üstökös pályakörén kívül esőnek számíttatott fel, a megváltozott irány miatt most már annak okvetlenül az üstökös pályakörén belül kellett megtörténnie.

Május közepén már a Jupiter útját szelte keresztül az üstökös.

Fénykisugárzása már akkor két szélességi fokot ért át az égen.

A földpályán kívüli négy asteroid akkor mind a napközelben volt, s ezúttal nem találkozhatott az üstökössel: hanem annál inkább észlelhető volt annak hatása a naptávolban álló Jupiteren és Marson.

Mindkét bolygónál, amint az üstökös közelített feléjük, szokatlan delejes kitörések voltak észlelhetők. A Jupiter északfényének kisugárzása a legelső holdjáig elhatolt, s a Marsból északfény és délszakfény sugárzott ki egyszerre, rövid időközöket tartva lelohadásában.

Azonban a Jupiter nem jutott közelebbre az üstököshöz tizenhatmillió mérföldnyinél, s a távolból nem zavarta azt meg felvett útja irányában. A Mars pedig gyorsan menekült előle. E kis planétának, mely alig nagyobb, mint a Jupiter legnagyobb holdja, nem volt tanácsos az égi szörnyeteggel elfogadni a tornát!

Az egész földkereken valami rendkívüliség volt észlelhető az időjárásban. A déli féltekén oly meleg volt a nyár, hogy január elsején a délsark két legszélső tűzhányója, az Erebus és Terror a tetejéig fedve volt friss zölddel. – Utolszor azonban. Ez év decemberében már a délsark vidéke hiába fogja várni a nyarat. Neki az örök tél jut.

És gazdag termésű év ígérkezett. Az első aratást ez évben Tasmaniában kezdték. Február derekán Vandiamensland, Új-Caledonia, Ausztrália déli vidéke annyi tengerit, rizst és batatát termelt, hogy az egész szigetországot el lehetett volna látni két évre.

E szigetország lakóinak sorsát azonban nem csupán az élelmezési gond fogja eldönteni.

Ahogy a Saturnus példája megmutatta, az üstökös közeljutása a bolygó tengelyének visszahajlítását eszközölheti. Ez üstökös nem azon égi vándorok egyike, amiknek tömege legfeljebb a föld ötezered részét képezi, ez a földdel egyenrangú tömeg.

Ha közelléte által a föld tengelye csak annyira is visszahajlik, mint a Saturnusé, ekkor kiszámítható, hogy a föld északi részén a meleg égöv izotherméinek kígyóvonala Európában Odesszától a Kárpátokig, Csehországig, Berlinig fog felvonulni; a brit szigeteknek olyan klímájuk lesz, mint Dél-Ausztráliának; egy hónapig tartó, fagy nélküli téllel. Oroszország területe mérsékelt égalj alá kerül, a Néva azontúl csak ritkaságképpen fagy be, s Szentpétervárott csak annyiszor fognak szánkázhatni, mint most Budapesten. Nálunk a tavasz kezdődni fog februárral: földünk megismerkedik a tropikus esőszakkal; pálma, kenyérfa, gyapot meghonosul Európa közepén, ismeretlen tünemény lesz a késői fagy; a Jeges-tenger elveszti kiterjedését; a Bering-szoros Ázsia és Amerika közt megnyílik, az északi tengeri út felszabadul, s egy egész nagy terület, melynek csak hatheti nyara van most, melyet csak az iramszarvas és jegesmedve látogat, felszabadul a földmívelés és baromtenyésztés számára: egy akkora terület, mint négyszer egész Európa.

Ámde ugyanakkor a föld déli féltekéje süllyed bele a hosszú tél szakába.

A huszadik szélességi fokig nyolchónapos lesz a tél, szibériai, gyorsan átfűlt nyárral; s a déli Jeges-tenger előrenyomul jégbérceivel, lakhatlanná téve a közelében eső szigeteket.

A földlakók nagy szerencséjére a Déli-sark környéke csupa tenger. A tenger meleg áramlatai egyrészt enyhítendik a telet, másrészt nem lesz ott minek megfagyni. Alig van ott kárbaveszendő föld, mely addig gabonát termett, s azontúl izlandi mohot csupán.

De nagy átalakulás alá kerül egész Ausztrália; a szigetvilág: Dél-Amerika, Afrikával együtt. A hőt égalj felőlük odább vonul, s kapnak helyette olyanforma mérsékelt égaljat, aminő most minket befed: esős őszt, hideg tavaszt, növényaltató telet. E megváltozott éghajlat alatt az a nép, mely most ott lakik, vagy kénytelen lesz elfogadni a civilizációt, minden követelményeivel együtt, vagy lassankint elfogyni, és helyet adni az életerős fajoknak, melyekkel versenyezni nem bír. Meztelenül őgyelgő embert nem tűr el többé a föld, s dologtalan embernek nem ád többé enni. Népfajok, melyek az emberiség nagy célját előmozdítani nem tudják, elmúlnak maguktól. Nem irtja őket senki, nem szorítja le a földről; a természet maga számol le velük, mint tökéletlen alkotásokkal. Vagy pedig támad közöttük egy-egy vezérszellem, ki felkölti fajában a tetterőt, a vágyat az élet után; a tudás szomját, a tökély utáni törekvést, s akkor nekik sem lesz mostohájuk a föld; betöltik azt, s az eltartja őket.

E csillagászi kiszámítások oly csalhatlanoknak látszottak, hogy ezeknek az alapján nagy tőkékkel rendelkező földvételi társulatok alakultak, melyek roppant területeket vásároltak össze a lappon vidékeken Arszhangelszk kerületében, a tunguz és szamojéd pusztákon az orosz kormánytól s az amerikai “Nagy-Rabszolga-tó” környékén, az Aljaske tartomány fennsíkjain: haszon nélküli, kopár, örök fagy lepte sivatagokat most; kenyértermő, pihent szűztalajt majdan, ha a nap sugárai átmelegítik. E most kopáran fekvő rideg sivatagoknak értéke hússzorosan felülhaladja a világ minden államainak összes adósságait. Akkor Szibéria lesz a föld éléstára, s a földmívelés felvirágoztával egyúttal kifogyhatlan kincstára a bányászat minden termékeinek: a hajdani számkivetés elátkozott kínhazája a vállalkozók Eldorádója lesz majdan…

A legszebb tavasz következett Európában és Ázsia, Amerika mérsékelt délövi országaiban, egyidejűleg a gyümölcstermő ősszel a déli féltekén. A Cap-földön a legzamatosabb bort szüretelték abban az april hóban, melyben Európában a kankalin és az orgonafa virágzott, s mikor itt az első cseresnye piroslott a fákon, akkor szedték az utolsó termést a Tűzföld pangifáiról.

A gyors közlekedés mellett az ember átjárhatott az őszből a tavaszba mindennap; átrepülve az örök nyár örökzöld rónáit. Május hóban már csak tizenötmillió mérföldnyire volt az üstökös a földtől.

Még most sem volt az egyéb, egy szép csodálatra méltó égi tüneménynél; legyező alakúan szétterjesztett sugárfarkaival: egy pávacsillag!

E legyező alak arra a vitára adott alkalmat, hogy ez nem az 1680-i, hanem az 1744-i üstökös, annak volt hatszoros farka. Az üstökös fénykisugárzása azonban a napközelben támad; a Halley-féle üstökös valahányszor visszakerül a föld közelébe, mindig más alakot hoz magával.

Még most senki sem rettegett tőle. “Jó bor lesz az idén!” ez volt a jelszó közeledtére. Döghalált, éhséget, háborút senki sem jósolt belőle: az északi hemisphaerium lakóinál győzött már a babona felett az ismeret. Megállapodott rendes időjárás mellett a járványok is szüneteltek. A boldog emberek egészségesek is. Pénzzavar, országbukás és kolera együtt járnak. Most távol voltak. Bőség volt minden piacon; termény és pénz élénk forgalomban; dolga volt minden embernek elég, s jutalma érte.

Az országos költségvetések mindenütt többletet mutattak a bevételekben.

A magyar pénzügyminiszter jónak látta az adót egyharmadával leszállítani.

Júniusban már oly közel jött az üstökös, hogy fényes nappal is lehetett látni az égen, gyönyörű látvány volt most is, szokatlan foszforfényű fejével.

E hónap közepe táján azonban a passzátszelek meghozták azt az általános esőzést, melynek értékét csak a mezei gazdák tudják megbecsülni; aratás előtt három-négy napos eső, aztán még nehány napi borongós idő; ettől telik meg a kalász szeme, ez hajtja csőbe a tengerit, növeszti a burgonyát, megindítja a gyümölcstermést; hanem bosszantja a csillagászokat.

Hét napig csupán a himalájai csillagda tudósításaiból értesült a világ az üstökös útjának fázisairól.

Akik értettek hozzá, a naponkint háromszor közzétett adatokon aggályosan csóválták a fejeiket: az üstökös már nem repülni, de szökellni látszik.

Végre június 25-én egy északi szél elfútta a felhőket, s hétnapi bújósdi után ott állt ismét az üstökös az égen.

De mily szörnyű alakja volt már ékkor!

Tán ha napról napra észlelhették volna közeledését, megszokták volna azt; de az egy hét előtti tünemény után ezt az óriást látni az égen mindenkit megdöbbentett.

Most már a sugárküllői tíz ágra szakadva, a fél eget látszottak beborítani; a legkülső fénykévék puszta szemmel is észrevehető lobogó mozgást árulva el.

Ez az üstökös a naptávolban tízlábnyi lassúsággal libben, a naprendszerbe jutva haladása mértani arányban növekszik, míg végre a napközelben percenkint ötvenhárom mérföldet repül. Hét nap alatt ötmillió mérföldnyi utat tett az égen: annyival közelebb jött a földhöz.

Az üstökös feje a Göncöl csillagképletében állt már, míg két középső lángfarka a keleti láthatár alatt tűnt el.

Gyönyörű látvány volt maga az üstökös feje ily közelből,

Az üstökös egy élő csillag. Nemcsak halad, de mozog is. Fejlődése szemmel látható.

Fénytekéje tízmillió mérföldnyi távolból akkorának látszik, mint a hold. Csillagászi felmérés szerint átmérője hatszorta nagyobb, mint a földé. E fényteke után húzódik a lángüstök, mely ahány ágat képez hátul, elöl annyi rétegben burkolja körül a csillag gömbjét. És e rétegek mozognak. A gömbnek nap felől elfordult részén teljes sötétség van: egy fekete űr látszik, a háta mögött elnyúló lángkisugárzást megszakítva. A nap felé fordult részét pedig fényudvarok körítik.

De e fényudvarok sokkal tündöklőbbek, mint a hold- és napudvar; öt-hat rétegben következnek egymás mögött, s egyik réteg szüntelen tolja a másikat előre szemlátomást. A legkülső udvar, míg egyre tágul; s szélesebb félkört foglal el, lassankint szivárványossá lesz, külseje veres, mellső íve kék. És egyre tágul. Egyszer aztán szélei megszakadoznak, kifelé sugárzó fénykévékre bomladozik, mik szétsugárzanak, mint az északfény lángoszlopai, s azzal elmúlik. Nyomában jön a másik fényudvar és azután a többi, a végtelenig, szakadatlanul.

Egyik szivárvány a másik után terül szét az égen; míg az állócsillagok, miket az üstökös eltakar, keresztülragyognak a szivárványokon, az üstökön, s magán a csillagfényes holdgömbjén.

És ez a fénytányér maga sem pihen: benne fénylő és sötét egyközpontú körök váltják föl egymást, s a magva intenzív fénnyel, önkisugárzással bír, amit bebizonyít fényes nappal azáltal, hogy míg olyankor a fényfarka és szivárványudvarai eltűnnek, maga mint önfényű csillag ragyog a nappali égen. Az üstökös központjában tehát tömörülési önfénytermelő műveletnek kell végbemenni.

Azon kiszámítás után, hogy az üstökös golyója a föld hatszoros átmérőjével bír, s hogy az naponkint hét-nyolcszázezer, később egymillió mérföldnyi gyorsasággal közeledik a föld felé, s e gyorsasága végre négymillió mérföldnyire fog emelkedni naponkint, a legkalandosabb tér nyílt a földteke írástudó népeinek, hogy képzelmük szerint alakítsák maguk előtt azt a jövendőt, mely a legközelebbi napokban várakozik rájuk.

Ha az üstökös feje hatszor akkora átmérőjű, mint a föld: akkor az a találkozás percében egészen körülfogja a földet; harminchat percig benne lesz a föld az üstökös magjában.

A találkozást megelőző napon az északi hemisphaeriumon nem fognak látni égboltozatot: azt egészen kitölti az üstökös; az északi szélesség negyvenedik fokáig a láthatáron csak egy boltozat lesz: az üstökös fénytáblája.

Ha a föld a hozzá közel jött tekét, tán delejerejével, eltaszítja magától, a sokkal sebesebb rohanású roppant tömeg mégis kétféle hatást fog gyakorolni a földre. Az egyik hatása lesz a föld saját tengelye körüli forgására.

Ha az európai félgömb felől suhan el az üstökös tekéje a föld mellett, akkor oly gyors körforgást fog a földnek ezzel kölcsönözni, hogy négy órából fog állni egy nap; ha pedig az amerikai félgömb felől fut el mellette, akkor megfordítja a föld körforgását, s azontúl nyugaton fog felkelni a nap és keleten lemenni. Ily üstökösrohamból magyarázták ki már régen az Uranus holdjainak körforgását, amik az egész naprendszerrel ellentétben hátrafelé keringnek, nyugatról keletnek, míg minden bolygó, a nap körfordulatával, s mindenhold planétája sodrásával egy irányban halad. Sőt meglehet, hogy paralizálja vele a föld tengely körüli forgását, úgyhogy az, mint a hold, egyszeri nap körül jártában csak egyszer fordul meg önmaga körül, s azáltal csak egy oldalán lesz örök nappal éjszaka nélkül, a másikon örök éjszaka nappal nélkül.

A másik hatást pedig fogja a földre gyakorolni a gyorsan rohanó égitest annak a nap körüli pályáját illetőleg. Most másodpercenkint 4 és fél mérföldet halad a föld; ha a mellette elfutó üstökös, melynek tömege nagy kiterjedése mellett a föld súlyát felülmúlja, ehhez még hozzáadja a maga percenkint 40 mérföldnyi gyorsaságát, akár taszítva maga előtt, akár vonva maga után a földet, akkor ez a lökés után szűkebbre szorult pályakörben tízszerte gyorsabban fog a nap körül keringeni: harminchat napból fog állni egy esztendő. Így okoskodtak úton-útfélen.

Az államszövetség hírlapjai naponkint háromszor siettek a féltudós fantázia mendemondáit megcáfolni.

Sem az egyik, sem a másik eset nem fog bekövetkezni.

Az üstökös gyorsan közeledik ugyan a földhöz, s még gyorsabban is fog felé tartani, ha egymás vonzkörébe jutnak; de azért még csak az sem történik meg vele, hogy alakja egyre oly mérvekben nagyobbodjék a földlakók szemei előtt, aminőkben közeledik.

Mikor nyolcmillió mérföldre volt az üstökös a földtől, akkor hatszorta nagyobb átmérője volt, mint a földnek. Másnap ez arány már csak öt és fél volt. Az üstökös fogy. Azok az egymás után kisugárzó szivárványudvarok, az üstökös testét elhagyó párázatok, miket a megközelített nap kicsal belőle, minden szétfoszló “halo”-ja az üstökösnek egy réteget bont le testéből, mely láthatlan pára, éter, “nappor” lesz, elenyészik az űrben, vagy tán odatapad az üstökös lánguszályához, vagy siet feltalálni az ekliptikánkon túlnyúló zodiakál fény napkarikáját, s vele egyesülni. Az óriási tömeg, mire egymillió mérföldnyire közeljut a földhöz, már akkor az átmérője alig kétszerte nagyobb, mint a földé.

Hanem azt csak a csillagászok tudják ily bizonyossággal; a piacok népe látja közeledni, nagyobbodni, kiterjedni, uralkodóvá lenni az égen a világűr szörnyetegét!

Harc a földi csillagok között

Amíg az égitestek közötti ütközet előkészületei folytak a firmamentumon, azalatt idelenn, a földön is döntő harcra készült egymás ellenében az emberiség két vezércsillaga: a “tanoda” és az “egyház”.

A jövő században már az iskola egyenrangú hatalom a templommal. A múlt század szörnyaránya ki van egyenlítve. Ahol van egy nagy templom emelve ezer emberre, ott van egy iskola, mely ugyanannyi hallgatót fogad be, s ha egy városnak van tíz temploma, annak van tíz iskolája is.

A tanoda éppen úgy nyitva van mindenki számára ingyen, mint a templom, s abban tudományos előadások, felolvasások tartatnak kitűnő szónokok által: az előadások sorozata a kapura van kifüggesztve, mindenki azt a napot választhatja, amelynek tárgya leginkább érdekli. A tanoda nem csupán a fiatalság és férfinem számára van többé: megtelik az már minden korú és nemű hallgatókkal.

Különös volt az a XIX. században (az ember a XX.-ban majd el sem hinné), hogy a Biblia, a Talmud, az Alkorán bölcs tanait késő vénségéig magyarázták a szegény embernek; hanem azokat az ismereteket, amik örökké bővülnek, előrehaladnak, amik után élnie, tökéletesülnie kell, vagy éppen nem tanították neki, vagy tanították neki drága pénzért, gyermekésszel húszéves koráig, akkor azt mondták neki: itten állj meg, amit a jövő húsz évben a tudomány foglalni fog, azt tanulja az utánad jövő nemzedék. A vallást a sírig magyarázták az embernek; holott a hit dolgához nem kell egyéb, mint egyszer meghallani és elhinni; a tudományt, az ismeretet pedig, melyet búvárkodás, kétkedés, új alakulás, fölfedezés örökké előbbre visz, csak addig tanították neki, amíg a keserves diplomát kezébe kapta.

A XX. század tanodai rendszere nem ilyen. A tudomány csarnoka mindenki számára nyitva áll díjtalanul, mint a templom. Aki elmulasztá gyermekkorában, hogy olvasni megtanuljon, ha az élőszóval előadott ismereteket egyszer meghallja, siet helyrepótolni, amit elmulasztott, s kopasz fővel hozzákezd a tanuláshoz.

Most a tanodák nem szűk zugok, hanem nagy termek, mikben mindenki kényelmesen ülhet és jegyezhet, fővárosokban több ezer ember befogadására képesek. Az előadások az esteli órákban kezdődnek, mikor minden munka szünetel már. Vasárnap egész nap vannak felolvasások.

S a nép oly buzgón látogatja a tanodát, mint hajdan az egyházat. S a jövő kor Aragói, Humboldtjai, Laplace-ai, Littrowjai, Olmstedei, Newtonai, Besselei, Liebigjei, Franklinjai, Jedlikei, Tarczyjai, Margói, Thánjai felolvasásai híre éppen úgy összegyűjti minden rangosztályból a közönséget, mint hajdan egy pater Klinkowström remek prédikációi.

S ez nemcsak Európában és Észak-Amerikában van ekként; a tudomány csarnokai odaférkőztek már a mohamedán mecsetek, a kínai Buddha-templomok, a japáni Mirok-bálvány templomai mellé, s befurakodtak a keletindus brahmanok szentélye közé is.

Szomjazza már az emberiség a tudást, a valót, s megittasul az ismeretek gyönyörétől.

Hanem azért a másik csillag is ragyog: az egyház.

Az ember nemcsak kenyérrel él. Az embernek szíve is van, s mikor arra valami nehezedik, azt a tudomány meg nem gyógyítja.

Ha valaki vagyonát elvesztette, mit használ neki a mathesis, mit a jogtudomány, mit a pénzválságok ismerete? Segélyt keres, mely azzal biztatja, hogy lesz másvilág, ahol az utolsók lesznek az elsők.

Akit megcsaltak, megkeserítettek, mit használ annak a filozófia, mit a história, hogy az mindig úgy volt? Istent keres az, aki az ő szenvedéseiért bosszút álljon, aki azokat róla elfordítsa.

Aki fél a holnaptól, aki távollevő kedveseért remeg, mit gondol az arra, hogy a hang, amíg a legelső csillagig elér, azalatt millió év telik le, s a világéterben akkor is csak oly óriási hang terjedhet tovább, minő egy szétpattanó planétáé: azért ő mégis imádkozik, s jól esik hinnie, hogy az, aki ott a központi napban lakik, az ő sóhajtását meghallja azonnal!

Aki kórágyán kínlódva hever, mit vigasztalja azt meg az anatómia? Csodától várja a javulását.

Akinek a kedvesét eltemették, mit kérdezi az a kémiától, minő alkatrészekre fog ez imádott alak szétbomlani? Nem adja az a másvilágot semmi tudományért oda; ahol újra találkozni remél azzal, akit úgy szeretett.

S akit bűntudat terhe nyom, ó, azt a craneologia minden csalhatatlansága sem nyugtatja meg; felvilágosítva róla, hogy nem ő az oka a bűnnek, hanem koponyájának idoma, melyben e bűn organuma túlfejlődött! Embert keres az, kinek elmondja: mit vétett, s akitől megtudja, hogy van egy véghetetlen irgalom, túl a földön, aki a férgeknek megbocsátja azt, hogy férgek voltak.

Amíg az emberek idegei érezni fognak, addig mindig lesz vallás a földön. Lesz mindig egyház. Tanoda és egyház soha el nem törölheti egymást: Ki kell egészítenie egymást.

A huszadik század vége felé meg volt hagyva az egyháznak az a hatalom, hogy uralkodjék a szívek fölött; de nem a fejek fölött.

Mindenütt emancipálva volt az állam az egyház alól.

Most, az apokalipszis napjaiban újra eljöttnek látszott az idő, melyben a pap a király fölé emelheti fejét, amidőn a császárok a zárdákba fognak menekülni, s zsákruhát öltenek a végítélettől rettegtükben.

A pápa a villámokhoz nyúlt: nem a Vatikán mennyköveihez ugyan, hanem a távírda villanysodronyaihoz, tizennégy napi böjtöt rendelve az egész katolikus keresztvény világban. Hasonlót tettek a keleti egyház főpapjai; s a Buddha-, Brahma-, láma-, sámánhit egyházkirályai sem maradtak hátra a szent buzgalomban. Járták a processiót, verték a dobokat, meghordozták a szentképeket; a barátok mezítláb jártak, fedetlen fővel a hívek, a dervisek keringeltek, a boncok késekkel hasgatták bőrüket, a japán jamabusi barátok kiszurkálták saját szemeiket, s példájukat ezren meg ezren követték, kik azzal akartak menekülni Isten ostora elől, hogy ne lássák azt; a nők lenyírták hajaikat, a férfiak szakállaikat; s Indiában a Brahma szekere alá, a “tirunál” kerekei alá százával veté magát a fanatizált nép, hogy az istenkocsival gázoltassa el magát, mielőtt amaz égi szörnyeteg összezúzná.

“Térjetek meg, népek, mert itt az ítélet napja!”

Még a jó protestánsok is éjjel-nappal harsogtaták templomaikban a zsoltárokat: “Haragodnak nagy voltában, megindulván, Ne feddj meg, Uram, engem.”

S a zsidó bezárta boltját, és ment a zsinagógába sírni a világ elpusztulása fölött.

De hát lehet-e megítélni az érzékeny idegzetű embert, ha így megrémült kerek e világon: mikor a természet minden élő állatja úgy érzé e rémületet?

Mikor éjszakánkint naplement után ott állt a föld felett amaz óriás csoda, melynek feje, mint egy sok karikába foglalt fényes szem, ragyog a földre alá, s homlokáról egyik tündöklő szivárványívet a másik után bocsátja ki; az égen széttáguló, mozgó szivárványok úgy látszanak közelíteni a földhöz, s midőn szétfoszlanak: mintha lángoló nyilak özöne fordulna erre alá! Hah, akkor, mily égretörő zaj támad a földön! A gulyák állatai megvadulva futnak szét, bömbölésükkel riasztva fel a be nem sötétülő éjt; a fókák kijönnek a tengerből a jégpartra, s üvöltéseikkel hirdetik, hogy a vizek mélyén is rémület uralkodik, s a félelemtől megszelídült kajmánok odamásznak az emberi hajlékok mellé, s felkúsznak a királyi paloták lépcsőin: mintha védelmet könyörögnének az embertől; hát az ember maga hol keresse ilyenkor a védelmet?

Hol? A tanodákban.

Akit meg nem nyugtat a rémnapokban a hit, azt megnyugtatja a tudás. Az éj minden órájában közöltetnek minden város és nagyközség tanodatermeiben a csillagászok tudósításai.

S ezek mind pozitív számításon alapulnak, amik csalhatlanok. A számok megszüntetnek minden kételyt.

Az üstökös és a föld összetalálkozásánál négyféle tényező működik össze, amiket folytonosan egybevetni a tudomány feladata.

Hogy a földdel össze nem ütközhetik, az olyan adat, ami felől a tudósok nem is vitatkoznak; két szabadon mozgó delejes test össze nem ütközhetik, hanem kizökkentheti egymást a pályaköréből.

Ez utóbbi esélyt kiszámítani a feladat.

Először is az üstökös futása akként gyorsul, amint a naphoz közelebb ér. De annak a kiszámításnak a progresszióját megint megrontja az a másik tény, miszerint az üstökös tömör feje mentül közelebb jut a naphoz, annál többet veszít tömörségéből, farka annál többet nyer kiterjedésében, ami viszont röptét lassítja. Ez hát a második tényező.

A harmadik lesz a föld vonzereje, mely az üstökös irányára és gyorsaságára ismét növekedő progresszióban hat be. Negyedik erő a delejesség, mely ismét bizonyos ponton elkezdődve, megfordított progresszióban áll ellent az üstökös rohamának.

E négyszeres erő hatványai ismeretesek; a bekövetkezendő tüneményeket megmondják a számok és a vonalak.

Egy nagy baj történhetnék a földdel. Ez az volna, ha az üstökös az ázsiai oldala felől suhanna el mellette. (Az, hogy a föld az üstökös farkába belejut, semmi változást nem tesz; a múlt században is ment azon keresztül kétszer.) Hanem az említett esélyben az lenne az igen nagy baj, hogy a föld tengelyét még jobban elhajlítaná az ekliptika felé; s ekkor nemhogy jobb nyár és jobb tél várakoznék a földre, sőt inkább a jégvidék egész Európát lefoglalná, az Adriai-tenger befagyna minden évben, a mérsékelt égövek csaknem végképp megszűnnének; míg ellenkezőleg nyáron az éjsark minden jege elolvadna rendesen, s hogy abból azután milyen özönvizek támadnának, azt el sem lehet képzelni.

Azonban hát nem fog az megtörténni:

Az üstökös felvett pályavonala úgy vonul a föld felé, hogy mikor annak legnagyobb közelében lesz, az Algol és Alamák csillagok között fog állani a fejével, július 6-án a párizsi órák szerint 8 órakor. Itt éri el a föld delejének legszélső hatáskörét. A föld delejpólusa nem esik össze a valódi tengellyel; az észak-amerikai Melville-sziget és Calkburn közé esik a 70. fokig eltérve. Az üstököspálya tehát Amerika felé fog félrehajlani; s a földtengely zökkenése az ekliptikához függélyes irány felé várható.

Amidőn azonban a csillagászok mindezt pontosan kiszámították, akkor jöttek rá, hogy mármost egy ötödik tényező is fog e számításba beleelegyedni: a hold.

A föld hű drabantja éppen akkor lesz utolsó negyedében, s az üstökösnek a föld és a hold között keresztül kell menni. Phranza György bizánci tudós 1454-ben jegyzette fel egy ilyen átvonulását egy üstökösnek a föld és hold között.

Ha a föld deleje eközben az üstökösnek egy erős taszító lökést ad, akkor annak a mi holdunkkal kell találkoznia, mégpedig szemközt.

S minthogy a holdnak nincs oly erős delejes kisugárzása, mint a főldnek, ellenben vonzereje annak is van: észlelhető lesz a földrül “in anima vili” az a kísérlet, hogy mi következik két égitest összeütközéséből.

Azokra nézve, akik a tanodákat látogatták, isteni gyönyör volt az üstökös közeledésének minden szakasza. Valami túlvilági borzadály, valami égbe emelő ihlet az, mely ily nagy csillagnak ily közelben szemléletéből támad. Egy új láz neme szállta meg az embereket, hasonló a holdkórsághoz: a sideratio, a csillagbefolyás izgalmából támadt az, mely látnokká, túlérzékennyé tette a fogékonyabb kedélyeket, míg az izgatott tömegekben járvánnyá szaporítá a megőrülés esélyeit.

Július 5-én már oly közel jött az üstökös a földhöz, hogy az éjjel csaknem oly világos volt, mint a nappal. Az üstökös önfénye s az uszályáról visszavert napsugarak okozták e fényt.

Ezen az éjszakán sem ember, sem állat nem aludt a földtekén. A légben milliói a madaraknak és denevéreknek röpkednek összekeverült csoportokban.

Az államszövetség igazgatósága ezen a napon jónak látá figyelmeztetni a tanodák hallgatóit, hogy az égi csoda bámulatában az aratási munkát végezni el ne feledjék, mert ha a túlérett gabona kihull, akkor az a baj csakugyan érheti a földlakókat, hogy éhezni fognak.

És valóban voltak bátor emberek, kik a végítélet napján neki merték vetni a kaszát az érett kalásznak, s elkezdtek aratni a jövendő számára. Aratni a böjt nagy napján.

– Istentelenek! – kiálták a vakhit apostolai. – Ti dolgoztok a végítélet napján, mikor a földre kellene borulnotok, a rátok gázoló angyal lábai alá! Miattatok kell elveszni a földnek. Timiattatok, kik a tudást állítottátok a hit helyébe; a mindenség eszméjét a Jehova oltára fölé; kik szolgátokká tettétek a villámot, hogy írjatok vele, szolgává a napsugárt, hogy azt emberarcok alkotására kényszerítsétek; kik megmértétek a távolságot a föld és az ég között, s elpereltétek azt a szentektől és idvezültektől; kik föltaláltátok a repülés tiltott mesterségét; ha akart volna szárnyat adni Isten az embernek, teremtette volna őt ekként; ti erőszakkal emeltétek magatokat a föld felé. Sírjatok! Kevélységtekért tűz által vész el a föld!

És a fanatizált nép kiverte az aratókat a szántóföldekből. A kiszámítás szerint július 6-án kellett legközelebb jutni az üstökösnek a földtekéhez.

A csillag magva legfényesebb délben is látható volt az égen; fényfarka megfosztá az eget kék színétől; valami opálfényben állt az egész égbolt.

Ily közelből a spektroszkópok minden alkatrészét elárulták az üstökösnek, s a polariscop kimutatta, mi benne az önfény, mi a visszfény.

E nap estéjén azonban az addig kiszámítottnál nagyobb gyorsasággal közelített az üstökös a nyugoti láthatár felé. Fénygömbjének nagysága ekkor haladta meg a hold átmérőjét. Estefelé az európai szemlélők látköréből letűnt.

De még azért Európában senki sem énekelt “hozsannát”. A féltudós nép azt suttogá, hogy az üstökös Amerikában fog leesni, s az ránk nézve csakolyan nagy baj lesz.

Az esti órák aztán meghozták a magyarázatát e tüneménynek.

Az alkonyégen pompás aurora borealis lobogott fel.

Az északfény embertől még soha nem látott pompában ünneplé a földcsillag önvédelmének napját.

A sárga és piros sugárküllők, megszaggatva fekete sugaraktól, oly magasra lövelltek föl, s oly gyors lobogással, hogy az északfénynek e kitörését a föld déli oldalán, Brazíliában is magasan látták a láthatár fölött, s eközben valami sajátszerű zaj hallatszott a légben, mintha selyemkelmét morzsolnának össze, vagy szél fújta papírlap rezegne. Ez az északfény hangja.

És amint a delejes kitörés rózsaszín sugárkévéi nyomultak fel az égnek, íme a vele szemközt álló üstökös uszályának minden alsó ága elkezdett éppen oly gyorsan visszafelé görbülni, a két szélső beleolvadt a középsőbe, mintha a szél fúná.

A föld tudatja, hogy él!

A föld elveri magáról megtámadóját. Van neki hatalma hozzá.

A tanodának igaza lett. Az üstökös feje július 6-án az Algol csillagot takarta el.

Már azt Európában nem látták.

Fenn az égen, a ragyogó északfény lobogványa közepett repültek miriádjai a légjáróknak. Azok turistákat szállítottak, kik látni akarták az üstökös további viselt dolgait.

De azt ugyan nem érték utol.

A hold

Az európai népek figyelme a nyugoti láthatár felé volt fordulva, mely alatt az üstökös feje eltűnt; egy óra alatt százötvenezer mérföldet átfutó sebességgel, fényuszályát éppen oly gyorsasággal vonta maga után, mely gyorsaság tíz órakor egyszerre félbeszakadt, s a lángfark azontúl csak percenkint tíz mérföldnyi gyorsasággal haladt tovább, megtartva azt a félrehajlását, melyet a föld delejes kitérése kényszerített rá.

A csillagdák ez éjen át a közönség által ostromolva voltak; a tanodák telve hallgatókkal, a templomok nyitva; a nép futott a templomba imádkozni, énekelni, onnan a tanodába, megtudni, hogy mit mondanak a tudósok, megint ki a szabad ég alá bámulni, szörnyedezni. A templomban azt mondták neki: “Térj meg, gyónj meg, keresztelkedjél meg, circumcisiót tégy, áldozz, korbácsold magad, mert utolszor látod az eget!” A tanodában azt mondták neki: “Gyönyörködjél, okulj, tanulj, mert azt soha nem látja többé ember, amit most láthatsz”; a piacon aztán azt mondták: “Igyunk, dobzódjunk, hisz úgyis elveszünk”. Ki megfogadta az egyiket, ki a másikat, ki a harmadikat, ki meg valamennyit.

Tíz órára meghozta a tenger alatti távírdahuzal a New York-i csillagda tudósítását Európába a történtek felől.

Az üstökös tekéje a delejes eltaszítás által félretolva, ötvenkétezer mérföldnyi távolban haladt el a föld mellett, északkelettől délnyugatnak tartva.

A hold, mely akkor éppen utolsó negyedében állt, nyugatról keletnek tartó, a föld forgását követő pályáján éles szögletben találkozott össze az üstökös tekéjével.

A hold két pólusán ugyanakkor gyönge fénykisugárzás mutatkozott: delejfény; de az nem volt elég erős, hogy ellensúlyul szolgáljon a két találkozó tömeg kölcsönös vonzerejének.

Ötven másodperccel az összetalálkozás előtt az üstökös fejének szivárvány udvarai látható sebességgel kezdtek szétbomladozni, s amint küllőkre szakadoztak, ezek a hold felé látszottak tartani, percenkint növekedő fényburkolatot képezve körülötte.

Húsz másodperccel az, előtt, hogy a két égitest fénytányérjának szélei egymást láttanilag érintették volna, a hold felszínén nevezetes változás ment végbe. A megvilágított karéj egyik legfényesebb körhegyének, a Keplernek közepét alkotó kráter eltűnt, mintha egyszerre be lett volna töltve; a többi körhegyek és gömbölyű üregek szinte e tüneményt mutatták.

A közelítő üstökösnek a tányérja pedig e pillanatokban egyik udvarát a másik után veté le magáról; míg a hold annál nagyobb gőzkörbe lett borítva. Az üstökös teste után a fényuszály közepett képződött sötét űr pedig egyre tágult és hosszabbodott, úgyhogy a találkozás előtti percekben már az uszály külön volt válva a fénygömbtől, s mint az 1811-i üstökös fényfarka, csak a távolból követte vezető gömbjét. (Ennek is teljesen kifejlett fénytekéje volt már.)

A találkozás nem volt tökéletes. Csak láttani értelemben volt központi. Az üstökös mögötte vonult el a holdnak, s a hold ez idő alatt mint egy sötét tábla árnyékolá be az üstökös egy részét. Azon percek alatt, amíg az üstökös világíró fénymagvát takarta a hold, a holdkarimát körülfogó fénysugarak bizonyíták, hogy az üstökösnek saját, intenzív világa is van. A holdnak egész gömbje sötétnek látszott a mögötte álló világításban, még a megvilágított gerezdje is.

Negyven másodpercig tartott ez átvonulása a két égitestnek egymás mellett. Amint az üstökös ismét elhagyta a hold karimáját, egészen meg volt fosztva “halói”-tól; a hold mint tömörebb test, magához vonta azokat, s gőzkört alkotott belőle magának, mi eddig neki nem volt.

E nyeremény után tehát lesz a holdnak levegője is, felhője is, vize is és aztán tenyészete – és végre lakói.

És még mást is nyert a hold e találkozásból: gyorsabb forgást.

Amint a Keplert keresték rajta, mely eddig a délnyugati körnegyed közepén állt, már az akkor eltűnt onnan, s egy ismeretlen, még soha nem látott része a holdnak jött elő a világított gerezd szélén. A hold gyorsabban kezd forogni, s mindkét oldalát megmutatja ezentúl a földlakóknak.

Ha megmutatja! De a nagy égi tömeg egyúttal más irányt is kölcsönzött neki túlnyomó vonzerejével. Az üstökös gyors rohanásában magával rántotta a holdat, s míg önmaga kétfelé szakadt, s hátrahagyott uszálya egy gömb nélküli loborként mint léttelen ködtömeg folytatta rendes pályáját, addig a tőle elszakadt gömb a föld drabantjának futását megváltoztatva, ragadni látszott azt magával megzavart rohamában.

– Most már vége a világnak! – ordítának az ítéletnapi fanatikusok. – Az üstökös letaszította a holdat az égről, s most a hold fog ráesni a földre! Annak azután mindegy, akárhol éri; az keresztül fogja törni ezt a vékony földkérget, s arra azután darabokba hull az egész föld, a belsejéből kirohanó tűz szétröpíti morzsáit a világba. Ám lássák a tudósok, ha elvitatták tőlünk a mennyországot, a pokol megmaradt, azt magunkkal hordjuk.

– De vége a holdvilágos költészetnek! – sopánkodtak az érzelgők. – Az üstökös magával vonszolja holdunkat tán a napig, és soha többé holdvilágot nem lát a föld, örökké setét lesz az éjszaka.

S voltak a közvetlen közel időnek jelenségei, amik hol az egyik, hol a másik rémlátásnak adtak alapot.

Földrengések a föld minden részén hirdették a találkozás okozta rázkódást; minden tűzhányó iszonyú kitörésekkel üdvözlé e nagy napot, s voltak bizony részletes világelpusztulások, ítéletnapok egyes részein a földtekének; új szigetek merültek fel, régiek elsüllyedtek rögtön; vulkáni tájakon fekvő városok romokba dűltek, s a tenger szokatlan dagálya elborítá a mélyebben fekvő partvidékeket, különösen az Északi-sark alatti langy tenger oly magasra emelkedett, hogy hullámaival keresztülcsapott az egész jégzónán, s kitört a lapponiai, szibériai s észak-amerikai lapályokra, míg ugyanekkor a déli félöv tengerei az ellenkező tüneményt mutatták, ahol egymás mellett fekvő szigeteket rögtön támadó zátonyok kötöttek össze.

Hanem azért a föld egészben nem pusztult el, sem az emberi nem róla nem törültetett le.

Majd meg a költők félelme látszott igazolva lenni. A hold, melynek a kataklizma éjszakáján éjfél után kellett volna feljönni, ezúttal kimaradt. Reggelig vártak a fényes sarlóra az égen: nem jött fel.

Hanem azért a hold sem veszett el a földtől.

Most már csak az ausztráliai csillagászok tudósíthattak felőle.

Július hetedikén, óráról órára jelezve észrevételeiket, azt fedezték föl, hogy amíg az üstökös haladása a nap körüli ellipszis vonalán számtani arányban növekszik, a holdé mértani arányban fogy, s amazétól folyvást hajlottabb eltérést mutat, mely elváló vonal délután négy óráig, amidőn az üstökös már kétmillió mérföldnyire távozott el a holdtól s arra nézve minden vonzereje megszűnt, tökéletesen kivehetővé teszi a hold új pályafutását a föld körül.

Megmarad az a föld hű kísérőjének továbbra is, csakhogy jövőben hosszúdad ellipszisben fogja azt körülfutni, s ezentúl – nyugaton fog felkelni, mint az Uranus holdjai.

Július hetedikén este a nyugati láthatáron jelent meg egy fél lencse nagyságú homályos égi fény. Az volt a hold. Ötszázezer mérföldnyi távolban a földtől.

Olyanforma látvány, mint mikor a holdat a megfordított távcsövön keresztül nézzük, s abban az a melankolikus távolba süllyed előlünk. Világítása alig volt hatszorta nagyobb, mint az esthajnalcsillagé.

Ámde érdekes látvány volt ez a csillagászokra nézve, kiknek távcsövei kiegyenlíték a meghosszabbult távolságot.

Először is a hold már ekkor az egész túlsó oldalával volt a föld felé fordulva, melyet még sohasem mutatott meg a földlakóknak.

Másodszor kitűnt az általa eddig leírt útból, hogy az egy nagyon megnyúlt ellipszist fog képezni, melynek “kistűzpontja” a föld.

Harmadszor az is kiszámítható volt, hogy e sokszorta megnyúlt pályán oly sebességgel halad a hold, hogy körfutását éppen úgy bevégzi ezután is huszonnyolc nap alatt, miként ezelőtt.

És már ez új tünemény figyelemmel kísérésének hatodik napján az is ki volt számítva, hogy a hold által leírt ellipszis hegyes tojásdad alakot képez, melynek átellenes vége a föld körül fog futni s ezáltal a holdat a “kis centrumát” képező földhöz mintegy ötezer mérföldnyi közelbe hozandja.

A hatodik napon már valóban olyan nagynak látszott a visszatérő hold, minő azelőtt szokott lenni, s azontúl egyre növekedő alakban tűnt fel. A földtávlatban volt a holdújság, tehát a földközelben a holdtölte.

Mentül jobban közeledett ez időpont, annál nagyobbnak tűnt fel a kísérő égitest. Már a holdtöltet megelőző napon olyan volt az, mikor feljött a láthatáron, mintha egy égő tűzhegy, egy aranyból öntött Atlasz emelné ki ragyogó kupoláját. És most már nem látszott oly sima tányér alakúnak a hold; tökéletes gömb alakja volt, légkörrel bírt már, mely széleit homályba burkolta, s egész gömbje körül fénylő, elmosódott réteget képezett.

Mikor a megnagyobbult égitest ily fenséges pompájában lászott végighömpölygeni az égen, puszta szemmel is nagyobbnak látható, mint hajdan a legnagyobb refraktorokban; a tudatlanság, a vakhit csőcseléke még egyszer rákezdé a jajüvöltést: a hold leesik az égről, rázuhan a földre; de már a vaklármát nem segítettek az egyházak szaporítani. A templomokban is sietett minden pap maga felvilágosítani a népet, hogy a hold csak közelebb fogja ezentúl útjának egy részét a föld körül végezni, de rá nem eshetik, sem a hegyekben meg nem akadhat. Azért csak lásson minden ember a munkájához. A nagy katasztrófán már keresztülestünk; de a földre még új megpróbáltatások várhatnak, amiknek Istenben vetett bizalommal kell eléje mennünk. Imádkozzatok, de dolgozzatok is!

Így az egyházak. A tanodák viszont a legérdekesebb újdonságokkal tarták folyton lekötve a közönség figyelmét. A hold mindkét oldalát megmutatja már gyorsabbult forgásában. Felszíne nagy változáson ment keresztül. A nyert légkör, az üstökössel való súrlódás felfokozott hőmérséket idézett rajta elő, a külburok több helyen felszakadozott rajta, s hosszú hegyláncok látszottak előtörni a repedésekből: az olvadt gránit az izzó hold gyomrából előnyomul, a nagy tűzhányók teljes erővel törnek ki ismét, s ugyanakkor a jéghegyek olyadása özönvizekkel árasztja el a mélységeket. Volkani és neptuni alakulás megy rajta végbe egyszerre.

Az astrophotometria segélyével a hold egész felszínét le lehetett már írni a visszavert napsugarak után. Minden test bizonyos számát a napsugár ezredrészének veri vissza: a hó 0,783-at, a homokkő 0,237-et, a nedves televényföld csak 0,079-et, és a víz csak 0,021-et. Ezáltal a hold minden tájékát ki lehetett színezni, minő földek, sziklák alkotják azt; hol alakulnak tengerek, hol úsznak azokban jégszigetek. A volkánok izzását, a támadó új hegyláncokat a leggyöngébb távcsövek is kivehetővé tették.

A hold tájképei most már nem mutatták azt a vigasztalan halott képet, melynek rajzain nincsen más szín, mint fehér és fekete, csupa fény és teljes sötétség, semmi árnyék. Most már kigömbölyíté a tájakat az árnyék és visszfény, a légkör sugártörése, s zöldes-sötét foltokban megmutatták magukat a tengerek.

A holdtölte napján lett volna e látvány legnagyobbszerű, mert akkor állt legközelebb a hold a földhöz. Ámde ezentúl minden holdtölte együtt jár a holdelsötétüléssel. Az árnyékgúla, melyet a föld maga után vet, eddig csak néha találta hegyével a holdat, ezentúl minden holdtöltekor keresztül kell annak a gúla közepén menni. S estétől reggelig tart a holdfogyatkozás.

S a hosszú holdelsötétülés alatt észlelik a föld visszfényét a holdon; mely zöld fénybe borítja a hold tájait, mikor az amerikai őserdő lepte világrész van felé fordulva; vereses fényt áraszt reá, ha Afrika homoksivatagai világítanak felé. S e hosszú elsötétülések óráiban meglátszanak a hold sarkain azok a vékony önsugárzatú fénykoronák, melyeket saját északi és déli fénye rajzol göncölei fölé.

E megváltozott égitesten lesz tanulmányoznivalója az emberiségnek – amíg csak ember lesz a világon. Ötezer mérföldnyi közelből minden fázisát új alakulásának, mint egy nyitott könyvet, úgy fogják olvashatni.

Az új bolygó

Az elmúlt nagy veszély, a kiállt félelem, a hold új alakulása, s aztán a beállt aratási időszak egészen feledésbe süllyeszték már a laikus nép előtt az eltűnt üstököst. Elég volt azt nem látni többé az égen.

De a csillagászokat az érdekelte éppen, hogy hová lett, ami szem elől eltűnt. S ezt nehéz volt megtudni.

Amíg az üstökös és a nap között áll a föld, addig könnyű az üstököst meglátni; de amint a föld és a nap közé jut, eltűnik az a napsugarakban.

Amely üveggel a napba lehet nézni, azon át az üstökös nem látható, s amellyel az üstökös látható, azt nem lehet a napnak fordítani. Akadtak ugyan a tudásvágynak mártírjai, kik megkísérték félig homályosított üvegeken át, a lencsére alkalmazott vékony hasadékon keresztül a nap felé tartó üstököst keresni, s e búvárlatban gyógyíthatlan ophthalmiát, fekete hályogot szereztek maguknak; ezek kivívták azt, hogy az üstökös irányáról tudtak értesítést adni a tudományos világnak, hanem a Venus-pályán túl megszűnt minden lehetőség az üstököst feltalálhatni másként, mint majdan egy fekete tömeg alakjában, ha az a nap tányérja elé kerül; amidőn azután kétségtelen lesz, hogy a napba beleesik, a így egyikét fogja okozni a legnagyobbszerű napfoltoknak.

Azonban a fekete pont megjelenésére hasztalan vártak. Az üstökös nem hullott bele egyenesen a napba.

Ha nem hullott bele, akkor vissza kell neki ismét jönni; mégpedig éppen oly gyorsasággal, mint aminővel távozott.

A csillagászok számítása azonban ezúttal nem teljesült.

Elmúlt az egész július hónap, s az üstökös nem tért vissza.

Végre aug. 9-én ismét megjelent a déli félgömb felől; de csak a fénytekéről letépett tűzfark maga; melynek elején valami homályos sarló idomú vezértömeg képződött azóta (aminő az 1819-i üstökös volt); ez is kétmillió mérföldnyire volt a földhöz a perigeumban. A tűzgömb maga nem jött vissza.

Ha nem jött vissza, akkor az bizonyosan a napot megkerülő csigaútban rézsút esett bele a napba; s akkor ez a napfény burkán mármost nem is egy lyukat, hanem egy egész hasítást ütött.

A nap, legalább annak fényködburka 25 és fél nap alatt megfordul öntengelye körül, s ekként annak a nagy napfoltnak, melyet az üstökös belehullása támasztott, meg kellett jelenni augusztus közepe táján a nap szélén.

A számítás nem csalt. Valamivel későbben ugyan, augusztus 22-én megjelent a nap nyugoti szélén a nagy sötét folt, mely háromnapi folytonos fejlődés után egy akkora üregnek mutatkozott a napot körülvevő fényburkolaton, hogy abba az egész föld nyolcvanszor elfért volna. E roppant foltot a napban feljöttekor és lementekor puszta szemmel is észre lehetett venni, míg a nagy távcsövekkel azon keresztül magától a nap sötét testéről lehetett fényképeket felvenni, s az astrophotometria segélyével a napkéreg tartalmát vizsgálat alá vonni.

Ez óriási napfolt megjelenése után azt várta az olvasott világ, hogy az időjárás rögtön zordonra fog változni, aminek volnának elfogadható indokai. Egy a föld felszínénél nyolcvanszor nagyobb terület a nap fényburkából ki van szakítva: annyival kevesebb jut a földnek az éltető meleg kifolyásából.

Ámde nem úgy történt. Ami hiányzik az erőszakosan támasztott rés által a fénylő burkolatból, ugyanannyival tömörebb lett az más helyeken. A nap más oldalain, mint fénylő póklábak, tündökölnek a “napfáklyák”, még élesebbé rajzolódva a “napragyák” és “naphegedések” homályos pontjai és vonalai közepett.

A földön soha szebb nyár nem volt a mostaninál, melyet a legállandóbb ősz követett; maga is alig különböző a nyár szakától.

Olyan ősz, melynek nem akart vége lenni. A gyümölcsfák október elején újra virágzottak, novemberben cseresnye, szamóca másodszor érett, s az őszi vetések kalászaikat kezdék hányni.

Az ősz még decemberbe is átment. A leghosszabb éj napján virágos volt minden mező, árnyékban a hévmérő 15 fokot mutatott, s karácsony napján Európában, Ázsia mérsékelt égaljú vidékein széltére aratták a búzát és rozsot, s a most már csaknem nappali fényű holdvilágnál folyt a learatott áldás betakarítása. A föld kiadta az idén a jövő évre valót is.

Mindenki azt hitte, hogy a föld új égalji viszonyainak átalakulása már végre van hajtva; annyival inkább, mert a déli félteke vidékeinek esetleg éppen nagyon zord nyaruk volt, amit különben csak a délsarki jégmezők szokatlan vándorlása idézett elő. Általános volt az öröm. Ezentúl évenként kétszer lesz aratás!

A csalódásnak annál keservesebbnek kellett lenni.

Az már meg volt állapítva, hogy a földhöz oly közel járt üstökösnek a napba belé kellett esni. De mi történt vele tovább a napban?

Már a múlt században ismertek egy kísérletet, melynek neve: “Leidenfrost cseppje” (a felfedező után).

Ha egy 170 fokig izzóvá tüzesített érccsészébe vizet cseppentenek, az a vízcsepp nem repül el pára alakban, mint ha kevésbé melegített érclapra esik, hanem fölötte libeg a tüzes ércalapnak, elkezd forogni maga körül, lapos sphaeroid alakot vesz föl, és hosszasan eltáncol a tüzes lapon elpárolgás nélkül; ezt akárki megkísértheti, ha egy fehérre tüzesített serpenyőre ecetet önt: az izzó lapon az ecetcsepp golyó alakban táncol végig, s végre lefut róla, vagy szétpattan. A csepp falai visszaverik az izzó lap kisugárzásait. A serpenyőből kivetett csepp az izzó lapról lehullás után csekélyebb hőfokot mutat, mint a ráhullás előtt, s ha a víz helyett higanyt cseppentünk a tüzes lapra, az a sebes forgás közben megfagy az izzó serpenyőben. A vízcsepp szintén hasonló gömb alakot vesz föl, ha forró kénysavanyba töltik. S nemcsak a víz, hanem az alkohol, az éter is. A folyadék és az izzó test között megszűnik minden tapadás.

Legelső volt Tatrangi Dávid, aki azt az eszmét kimondta, hogy a napba hullott üstökösöknek a Leidenfrost-féle csepp elmélete szerint új bolygókká kell alakulniok; a nap izzó felszínén azok körforgást kapnak, ugyanazon mechanikai erő által a napból ismét kilöketnek: némelyik darabokra szakadva, más egy darabban, ahogy ezt a Leidenfrost-féle cseppeken észlelhetni. Innen támad a sok újan felfedezett asteroid.

Az államszövetség igazgatótanácsának elnöke most állandóul a himalájai csillagdában lakott: onnan kellett most kormányozni a világot.

Az 1999. év utolsó napja is derülten végződött. E csodákkal teljes év áldástól kísérve tért meg elődei sorába.

Következett a kétezeredik év. A második millennium zárköve. A kétezeredik év január első napján sűrű ködre ébredt fel az egész világ, s az a köd nem volt részletes, helyhez kötött: az egész földre kiterjedt az.

A himalájai csillagda arról tudósított, hogy a rögtön támadt köd még a Dhawalagiri magaslatán felül is kiszámíthatlan magasságig terjed. A légjárók, egész a járhatatlan rétegekig emelkedve, sem találják a ködburkolatnak szélét. Csillagot nem lehet látni az égen.

De még a napot sem úgy, mint napot. Mint saját magának rémképe, mint egy fénytelen fehér tányér, egy nappali hold, ját az reggeltől estelig az égen; s az egyenlítő alatt éppen úgy, mint a mérsékelt földövek alatt.

A föld egy vándor világködtestbe jutott bele, minőt már 1783-ban hat hétig hordozott magával, azt nem taszíthatta el magától, mert a meteorködnek nincs deleje. Ez körülfogja most a földet, s nem enged napot sütni rá.

Ez a köd száraz, nedvtelen; felhővé nem idomul soha, s éjjel világít, a tudósok “meteorpor”-nak nevezik azt.

Ez meghozta a föld számára a hideget.

A hévmérő egyszerre alásüllyedt, s január hatodikán azt a hírt hozták a lapok, hogy az Adriai-tenger befagyott, miként ember emlékezetére csak kétszer: 1234-ben és 1709-ben. A légsúlymérő a legalsó fokok között járt folyvást, de azért se zivatar, se szél, se eső nem mutatkozott semmi részén a földnek.

A sűrű köd miatt, mely a tengereket is ellepte, a hajózásnak is szünetelni kellett, maga a légjárókkal közlekedés meg volt zavarva, azoknak a hajósai nem tájékozhatták magukat a ködben, s ha a delejtűhöz folyamodtak, az meg éppen félrevezette őket. A föld delejsarka ki volt mozdítva eddigi helyéből, s az igazi tengely és a delejes tengely között, olyan különbség támadt, mely egészen új felvevéseket kívánt, hogy a delejtűnek ismét hasznát lehessen venni helymeghatározásra.

A köd még az aequator alatt is keresztültörhetlen gát volt a napsugarak előtt.

Napsugár nélkül pedig nem támad felhő.

Tompa, egyforma, mozdulatlan volt a lég; szellő sem járta azt; hó nem szállingott, eső nem hullott. Így múlt el az északi féltekére nézve a tél. S a déli féltekén sem volt ugyanekkor nyár.

Az időjósok a biztosan bekövetkező napéjegyeni viharoktól várták a köd szétoszlatását. Eljött a március hó is; a köd nem oszlott el, s a szokott böjti szelek elmaradtak.

A föld úgy ki volt száradva mindenütt a tartós aszály miatt, hogy nem lehetett szántani, s az erőszakosan földbe tett mag nem csírázott ki. Ahol az esőcsináló készüléket alkalmazták, ott kizöldült ugyan a vetés; de hogy soha nem érte igazi napsugár, oly pállott, satnya növényzete lett, meglepve később rozsdától, üszögtől, hogy az aratást előre kárba veszettnek lehetett tartani.

A tavasz rideg volt és áldástalan. A gyümölcsfák minden virága meddő maradt.

Núbia és Bhiledulgherid összes datolyapálma-ligetei gyümölcstelenül maradtak ez évben; az édes szilvafürtök helyett, mik máskor ötmillió ember kenyerét képezték, megjelentek a pálmafák tövében azok a csoportokban növő gombák, miket a beduinok “kemmá”-nak neveznek, előjövésük ínséges esztendőt jelent; a nép azokat szedi fel tápszerül, eszi nyersen, s aszalja eltevésre. Ez is ingyen kenyér. A sors úgy tesz az emberrel, mint az elítélt rabbal. Nem öli meg, csak sovány tápra fogja.

A köd állandóul megmaradt még a június, július hónapokban is. S akik a nyári napsugarak tűző hevétől várták annak eloszlását, kétségbeeshettek. Az egyenlítő alatt mindig függőleg tűz le a napsugár, és a ködburok ott is csak állandó maradt.

Hasztalan volt előle bárhova utazni: a köd mindenütt ott volt.

Eljött az ősz is. Gyümölcstelen, örömtelen ősz. Szüret sehol. A szőlőnek minden szeme lepörgött, a burgonya elfonnyadt, a kenyérfa gyümölcse éretlenül lehullott, a borassuspálma, tizenötmillió ember tápadó dajkája máskor, mostohája lett ugyanennyinek ez évben. Brazília óriásfái, a páradiók, egy-egy fa egy család eltartója, most mind férges gyümölcsöt hullattak, nem volt abban más, mint hamu.

És az örökké tartó köd elfeküdte az emberi kedélyt leginkább. Hasztalan várni nappal a napra, éjjel a csillagra az égen; hasztalan epedni esőért, harmatért; hasztalan lihegni az üdítő szellő után, egy csattogó, villámló zivatar után: mind fogva tartja azokat a köd, a lomha, nehéz köd.

Az egész emberiség sírva kiáltott a többé nem látható égre föl annak urához.

– Hallgass meg még egyszer! láss meg újra minket! Férgeidet! Ne takard el bűneinket ezzel a szörnyű szemfedéllel! Jöjj ránk haragoddal; hozd villámaidat, mennydörgő szavaddal mondj ítéletet ránk, önts ránk özönvizet az égből, rázd meg alattunk a földet, hasogasd meg az egeket, küldj csillaghullást, világromlást reánk, csak e rettenetes ködöt vidd el rólunk.

Most azután felülkerült a papság hatalma. Megtölt az egyház bűnbánó néppel, s amit a pap prédikált, azt most már maga is komolyan hitte.

– Íme oly kevélyek voltunk! Azt hittük, minden hatalmat kivettünk már az Isten kezéből, s íme az úr küldött reánk, mikor legbüszkébben ujjongtunk, egy semmit, egy ködöt: s ebben a semmiben semmivé lesz minden emberi hatalmunk. Egy élő temetővé lett az egész föld. Sírjatok, élő halottjai egy halott planétának!

S az emberek sírtak.

És akkor, amidőn a hit maga elveszté a hitét – a tudomány nem veszté el a magáét. S ekkor mutatta ki az embernagyság magát Istentől kölcsönnyert teljes hatalmában.

Akiket a lélekerő és alapos ismeret a világ vezéreivé tett, két feladatot láttak maguk előtt; az egyik volt: az összes emberiséget megmenteni az éhhaláltól, a másik: visszaadni neki a bizalmat, a jövendő iránti reményt, a lélek erejét, a munkakedvet.

Az államok szövetsége előre kidolgozott terv szerint járt el először is a tápszerek kiosztásánál.

Ezernégyszázmillió szájnak naponkint táplálékáról gondoskodni olyankor, midőn egy évig az Ízis-emlők mindegyike kiapadt!

Igaz, hogy az összes emberiséget magába foglaló ezen számból sokat lerónak a szigetlakók, a tengerpartok népei, kiket eltart a tenger halaival, csigáival; a nomád népeknek, kik Ázsia északi vidékét lakják, nem kell segítség; azokat legelő nyájaik táplálták minden időben. A nyershúsevőket, az omophagokat, eddig is az erdők vadai látták el tápszerrel, a dél-amerikai pampasok buccanierjei nemcsak maguknak, de egész Amerikának képesek friss és besózott húst szolgáltatni; de még ha minden, a jég hátán is megélni tudó néprajt leszámítunk is, fenn marad a civilizált világot alkotó legalább nyolcszázmillió ember, s abból a fehérbőrű faj maga négyszázmillió, s azután kétszázmillió olyan faj, melyet hússal nem lehet eltartani, mert inkább meghal, semhogy húsevéssel vallási tilalmát megszegje: a növényevő hindu faj.

És az államok szövetsége mindannyiról gondoskodott.

Az első millenniumban is volt ilyen nagy megpróbáltatása az emberiségnek: amiről a krónikák azt jegyezték föl, hogy az emberek a földből csináltak kenyérgolyókat, s azt ették; Németországban lisztnek használták a Kieselgurt, és tápszerül használták a kék márga özönvíz előtti csigarészekkel jóllakott rétegeit; míg másutt borzasztóbb tápszerekhez folyamodtak, s az istenfélő Európa közepett mészárszékek voltak felállítva – emberhúsnak!

Nem! A második millennium nagy gyászesztendejében nem ette meg az ember sem az alatta levő földet, sem a mellette levő Isten képét. Az államok szövetsége gondoskodott róla, hogy a bőség éveiben összegyűjtött raktárait megnyitva, biztosítsa az egész emberiséget arról, hogy van még elég tápszer a földön az éhhaláltól megóvni az összes emberi nemet egy egész évig.

– De mi lesz egy év után! – üvöltött a hamvazott fejű fanatizmus, mely nem akarta a kétségbeesés szövevényeiből kibocsátani a megfogott kis lelkeket. – E ködnek vége nem lesz soha!

– Vége lesz! – mondának a tudomány apostolai. Azt is megmondták, hogyan lesz vége és mikor.

Az bizonyos már, hogy ez a nagy köd nem más, mint egy vándor bolygó, mely a világelem legkezdetlegesebb atomjaiból áll; a föld azzal került össze, s azt viszi magával. Ez a balsors többször is eljöhet rá. De mindannyiszor van rá nézve szabadulás e veszélyből; mégpedig két bizonyos napon. Vagy augusztus 12-e és 13-a között, vagy november 12-én. E napokban találkozik össze a föld azon meteorrajjal, melyet futócsillagok alakjában látunk e napok éjein megjelenni az égen. Az ismét egy másik világelem, melynek szétvált darabjai már mázsányi tömegeket képeznek. Ez a másik világtestraj el fogja seperni a földről a meteorködöt, mint a felhőt a vihar. A Lőrinc-éji csillaghullás ez évben csekély volt, az nem bírt vele; hanem a november 12-i csillaghullás nagyszerű lesz; mert ez azon meteorrajnak a találkozása a földdel, melynek minden 11. évben a legsűrűbb központján megy keresztül a föld, amióta csak csillagászok észlelik az ég tüneményeit.

Ilyen 11. évforduló esik a 2000. évre. November tizenharmadikán reggel vége lesz a ködnek, tisztán fog sütni a nap; azután bekövetkeznek az őszi esők, és áldott időjárás lesz. Azért minden szántóvető lásson az őszi mezei munkához, szántsa, törje a rögöt, ahol lehet, az aszálytól; és legyen készen, hogy novemberben kipótolja az elkésett munkát!

És úgy történt, ahogy megjósolák.

A november 12-i meteorraj, melynek jöttét epedő kíváncsisággal várta e földön minden értelmes ember, e nap éjszakáján valódi csillagesővel borítá el az eget, s mikor éjfél után a ragyogó mennyei tűzjáték szünetet tartott: íme ott ragyogott a föld felett a szép csillagos ég.

Ó, te imádatra méltó csillagos ég! Te Istennel tele mennyboltozat! Milyen jó nekünk azt tudnunk, hogy élve is hozzád tartozunk már; hogy ami földön élünk, az is a te csillagod! Ó, milyen nagy kárhozat volna az, ha ez a csillag maga el volna temetve benned, s nem járhatnánk a te fenséges titkaid országában többé!

– Hozsanna!

A fizika nem engedi, hogy oly gyönge hang, minő az emberiség összes kiáltása volna, a ritka világéteren át elterjedjen a közel csillagokig; de ezt az egy hozsanna kiáltást mégis meg kell engednie, hogy elhatoljon szét a Tejút napkoszorújáig, a ködcsillagokig, a középponti napig. Az ember újra visszakapta az eget!

És másnap reggel visszakapta a napot.

Hogy üdvözölte a tisztán felragyogó sugárt ember, mezők és erdők állata, vad, madár! Ember sírt, örült, madár énekelt, repkedett, a barmok táncoltak, a vizek szörnyei kijöttek a partra ugrándozni, s a víz színén szökdeltek a halak, a kígyó fölébredt téli álmából, s rétessé kunkorodva feküdt el a fűben, a légben zümmögött a felébredt bogárraj.

Egy földfordulásig örülhetett minden élő az élő napnak. Elismerék, hogy ő is egy része az istenségnek!

Azután beborult mindenütt az ég, sietős dolga volt: megöntözni a földet. Az egy évig várt eső megérkezett.

S e tartós áldó esőszak alatt még egy nagy újdonsága volt az égnek a föld számára.

Ahogy Tatrangi Dávid előre megjövendölé: a hosszú ködszak alatt nagy esemény ment végbe az égen. A földnek új testvére lett. A napnak fia született. A napba hullott üstökös, Leidenfrost elmélete szerint sphaeroidál alakban löketett vissza az izzó naptábla által, mely melegkisugárzásával visszataszít magától minden érintkezést. Az új planéta a földhöz ötmillió mérföldnyi közelben kezdé meg körfutását a naprendszer bolygói között a földpályán belül.

Az új planéta valódi átmérője pedig 0,780 része a föld átmérőjének, tehát 1350 mérföld: másfélszerte nagyobb a Marsnál; fénye erősen intenzív vörös; alakja benyomott teke; sűrűsége 0,645 a földéhez képest; a nap körüli pályáját, az eddigi gyorsaságából kiszámítva, mintegy 250 nap alatt futja meg; s öntengelye körül 24 óra 17 perc alatt fordul meg; pólusainak belapulása 1/24-ét képezi az egyenlítői fél átmérőnek. Ez új planétának e földön ezt a nevet adták: “Pax”.

És ezzel végződött a második millennium.